Дорис Лесинг
Златната тетрадка

Превод от английски: Весела Кацарова, 2008

chitanka.info

Предговор

Структурата на романа е следната:

В основата има гръбнак или рамка със заглавие „Свободни жени“ — кратък традиционен роман от около 60 000 думи, който би могъл да бъде и самостоятелна творба. Той се състои от пет части, отделени една от друга с откъси съответно от четири тетрадки: черната, червената, жълтата и синята. Тези тетрадки са на Анна Улф, главната героиня в „Свободни жени“. Анна пише в четири тетрадки вместо в една, тъй като съзнава, че трябва да отделя преживяванията си едно от друго, защото се страхува от хаоса, естетическата безформеност, а също и от психическия срив. Под въздействието на силен натиск, както отвън, така и отвътре, тетрадките приключват една след друга — под всяка се тегли дебела черна линия. След завършването им обаче от отделните фрагменти може да се изгради нещо ново — „Златната тетрадка“.

В тетрадките героите водят дискусии, излагат теории и догми, поставят етикети, налагат разграничения — понякога обобщават с тон толкова характерен за епохата, че се превръщат едва ли не в определени типове, към които могат да се прикрепят надписи също като в средновековно моралитѐ[1]: господин Догма или господин Аз-съм-свободен-защото-не-се-обвързвам-с-нищо, госпожица Нуждая-се-от-любов-и-щастие и госпожа Трябва-да-се-справя-с-всичко, господин Къде-е-истинската-жена и госпожица Къде-е-истинският-мъж, господин Лош-съм-защото-ме-възприемат-като-такъв и госпожица Живот-открит-за-всякакви-преживявания, господин Правя-революции-значи-съществувам, а също така господин и госпожа Ако-се-справим-много-добре-с-този-малък-проблем-навярно-ще-забравим-че-не-сме-се-осмелили-да-се-заемем-с-големите-проблеми. Тези герои са и отражения един на друг, на отделни техни особености, дават си взаимен подтик на мислите и поведението — те са отделни части от личността и образуват една цялост. Във вътрешната „Златна тетрадка“, всичко се обединява, разграниченията се заличават, слага се край на предишната фрагментарност, с други думи на преден план излиза втората тема — обединението на противоположностите. Анна и американецът Сол Грийн изживяват психически срив. Стават луди, смахнати, побъркани — наречете ги както искате. В това състояние те преодоляват границите помежду си, както и разграниченията с другите хора, преодоляват самоналожените лъжливи представи за собственото си минало, изцяло изчезват у тях представите и формулите, които сами са си изградили в стремежа да се самосъхранят. Започват да чуват мислите на другия, разпознават ближния в собственото си „аз“. Сол Грийн, мъжът, проявявал разрушително въздействие и завист към Анна, сега й оказва помощ, дава й съвети, предлага й темата за следващия й роман, „Свободни жени“ — иронично заглавие на книга, която започва така: „Двете жени бяха сами в лондонското жилище.“ А Анна, която е била обсебена от ревност към Сол до степен на лудост, която е гледала на него като на своя собственост и го е ограничавала, сега подарява на Сол красивата си нова тетрадка, „златната тетрадка“, която преди е отказала да му даде, а също предлага и тема за следващата му творба, като написва в тетрадката първото изречение: „На каменист хълм в Алжир един войник гледаше как пушката му проблясва на лунната светлина.“ Във вътрешната „Златна тетрадка“, написана и от двамата, границите между Сол и Анна, а също и между тях и другите хора вече напълно се размиват.

Разбира се, по-късно много хора, включително и самата аз, сме писали по темата за психическия срив, за това, че понякога, когато хората „изкрейзват“, процесът е оздравителен, тъй като се отхвърлят измислените разграничения и противопоставяния. Ала именно в тази книга, с изключение на някой и друг къс разказ, за пръв път разгледах проблема. Точно тук той е представен много по-непосредствено, по-близо до самото изживяване, преди то да се осмисли и да придобие форма — навярно затова е и по-ценно, защото представлява суров материал.

Никой обаче дори не забеляза тази основна тема и книгата мигновено бе принизена — едновременно от доброжелателните и враждебните критици — с твърденията, че се отнасяла до войната между половете и че можела да послужи на жените като подходящо оръжие в тази война. Оттогава се чувствам в затруднена ситуация, защото последното нещо, което бих сторила, е да откажа подкрепата си на жените.

Първо да отметнем проблема относно движението за еманципация на жените — разбира се, че го подкрепям, защото жените наистина са втора категория граждани и те заявяват това пламенно и убедително в много страни. Би могло да се твърди, че усилията им са успешни дори само защото вече се вслушват в повика им. Мнозина, които по-рано са били враждебно настроени или равнодушни, сега казват: „Подкрепям целите им, но не ми харесват кресливите им гласове и гадното им, невъзпитано поведение.“ Това е неизбежен и лесно предсказуем етап във всяко революционно движение: реформаторите би трябвало да са наясно, че лесно ще бъдат забравени от онези, които сега се наслаждават на придобивките, постигнати от други преди тях. И все пак не смятам, че движението за женска еманципация ще претърпи големи промени — не защото целите му не са основателни, а защото вече е ясно, че целият свят се тресе и пренарежда от катаклизмите, на които сме подложени: навярно, докато изживеем тези катаклизми, ако изобщо ги преживеем, целите на женското движение ще започнат да изглеждат твърде незначителни и старомодни.

Този роман обаче не е рупор на движението за еманципация на жените. В него са описани много женски емоции, които са израз на агресия, враждебност, негодувание. Вече напечатани, те придобиха гласност. Очевидно това, което много жени мислят, чувстват, изживяват, предизвика огромна изненада. Мигновено влязоха в употреба изпитани бойни оръжия и основните между тях, както обикновено, са вариации на тема „тя е антифеминистка“, „тя е мъжемразка“. Този защитен рефлекс изглежда неизкореним. Мъжете, а и много жени, заявиха, че в книгата феминистките са лишени от женственост, напълно са маскулизирани, представени са като брутални. Абсолютно всички попадали ми досега материали за каквито и да е общности, където жените настояват да имат повече права, отколкото природата им е отредила, описват точно такава реакция на мъжете, а и на някои жени. Много жени се разгневиха от „Златната тетрадка“. Това, което споделят помежду си в кухнята, недоволството, клюките, оплакванията с очевидните нотки на мазохизъм, не биха изрекли открито за нищо на света — мъжът може да ги чуе. Жените са такива страхливки, защото много дълго време са били полуробини. Все още твърде ограничен е броят на онези от тях, които дръзват да изразят смело това, което действително мислят, чувстват, изживяват с мъжа, когото обичат. Повечето ще побягнат като подгонени с камъни кутрета, ако някой мъж им каже: „Не си женствена, агресивна си, убиваш мъжествеността ми.“ Смятам, че всяка жена, която се омъжи за подобен мъж или приеме сериозно някого, отправил подобни хули към нея, напълно заслужава участта си. Защото такъв мъж е тиранин, той няма представа за околния свят и историческите процеси, тъй като в различните общества мъжете и жените са изпълнявали безкрайно много роли както в миналото, така и днес. Така че подобен мъж е невеж или се опасява, че е твърде изостанал — направо е страхливец. Изразявам тези мисли с усещането, че това е писание от далечното минало. Убедена съм, че всичко, с което се примиряваме днес, ще бъде изцяло пометено през следващото десетилетие.

(Защо ли тогава пишем романи? Наистина защо! Струва ми се, че би трябвало да живеем, сякаш…)

Някои книги предизвикват погрешни интерпретации, защото са прескочили даден етап във възгледите, представили са в избистрен вид социални проблеми, които още не съществуват в обществото. Този роман е написан така, сякаш нагласите, предизвикани от движението за еманципация на жените, са реалност. Той излезе преди около десет години, през 1962 г. Ако се бе появил за пръв път сега, навярно би се приел без бурни реакции, защото обстоятелствата се промениха много бързо. Вече не съществуват някои прояви на двуличие. Например преди десетина или дори преди пет години — епохата бе сексуално дръзка — се пишеха безчет романи и пиеси от мъже (най-вече в САЩ, но също и в тази страна), които проявяваха яростна критичност към жените и ги представяха като кавгаджийки и предателки, но най-често като същества, които подкопават устоите и изпиват енергията на мъжа. И подобна нагласа на мъжете писатели се възприемаше напълно естествено, като нормално философско прозрение и в никакъв случай не се определяше като агресивна или невротична проява на женомразец. Разбира се, тези нагласи продължават и до днес, но без съмнение има промяна за добро.

Така дълбоко бях потънала в писането на тази книга, че изобщо не мислех за това как ще се възприеме. Бях напълно погълната не само защото бе трудна за писане — без да се отклонявам от плана в главата си, я написах от начало до край с всичките й отделни части, което никак не беше лесно — но и защото много научих в процеса на писането. Навярно когато се придържаш към точно определена структура и сама си налагаш ограничения, неочаквано излизат съвсем нови теми, където най-малко очакваш. Докато пишех, ненадейно избликнаха най-различни идеи и преживявания, които трудно можех да определя като свои собствени. Така че не единствено изживяванията, които представих, а и самото писане предизвика у мен катарзис — то ме промени. Когато приключих с процеса на изкристализиране на идеите и връчих ръкописа на издателя, както и на приятели, чух от тях, че съм сътворила трактат за войната между двата пола. Бързо осъзнах, че каквото и да кажех по този въпрос тогава, диагнозата няма да се промени.

И все пак същината на книгата, цялостната й организация, всеки детайл в нея загатва косвено или заявява открито, че не трябва да делим нещата едно от друго, не трябва да налагаме строги разграничения.

„Обвързан. Свободен. Добър. Лош. Да. Не. Капитализъм. Социализъм. Секс. Любов…“ — възкликва Анна в „Свободни жени“, като формулира темата, изрича я на висок глас, с барабани и фанфари обявява основния мотив… или поне аз самата си въобразявах такива неща. Освен това смятах, че в роман със заглавие „Златната тетрадка“ би могло да се очаква вътрешната глава, също наименована „Златната тетрадка“, да се възприеме като централна част, която поема цялата тежест на творбата, изразява посланието.

Но това не се случи.

Други теми също се включиха при писането на книгата и целият този процес оказа решаващо въздействие върху мен — мисли и теми, които съм складирала в съзнанието си години наред, се съчетаха хармонично.

Единият проблем бе, че е невъзможно да се открие роман, който да представя интелектуалния и моралния климат във Великобритания преди стотина години, т.е. в средата на XIX век, така както Толстой го е представил за Русия и Стендал за Франция. (В момент като този неизбежно се налага известна критика.) Прочитът на „Червено и черно“ или на „Люсиен Льовен“ означава да опознаеш Франция така, сякаш си живял там по онова време, а на „Анна Каренина“ — да опознаеш Русия. Но подобен пространен английски роман не е написан. Харди ни показва какво означава да си беден, да имаш въображение, което да надхвърля рамките на една ограничена епоха, да бъдеш жертва. Джордж Елиът[2] е добра донякъде. Но смятам, че неизбежната дан, която е платила като представителка на викторианската епоха, е тази, че е трябвало да се представя като високонравствена жена дори и когато не е била такава според лицемерните канони на епохата. Съществуват твърде много неща, които тя не разбира поради високата си нравственост. Мередит, този учудващо недооценен писател, като че ли се приближава най-много до целта. Тролъп пробва темата, но му липсва необходимата мащабност. Не съществува нито един роман, който да се отличава с подчертана виталност и сблъсък на идеи в действие — черти, характерни например за добре написана биография на Уилям Морис.

Разбира се, в опита да постигна панорамна картина приех, че основният филтър в книгата, т.е. отношението на жената към живота, е също толкова валиден, както и другият филтър, гледната точка на мъжа… Като оставих настрана този въпрос или по-скоро, без дори да се замислям по него, реших, че за да предам идеологическия климат на епохата в средата на XX век, действието трябва да се развива сред социалисти и марксисти, защото големите дебати на нашето съвремие протичат именно в рамките на различните фази на социализма. Обществените движения, войните, революциите се възприемат от участниците в тях преди всичко като движения на различни разновидности на социализма или марксизма — марксизъм в настъпление, в застой, в упадък. (Смятам, че бихме могли да допуснем вероятността, че следващите поколения ще възприемат нашата епоха напълно различно от нас — така, както ние, когато се обръщаме назад към Английската, Френската или дори Руската революция, ги виждаме по съвсем различен начин от съвременниците им.) Но все пак марксизмът с различните му течения разпали идеи навсякъде, и то толкова бързо и мощно, че докато в началото бе просто „изход“, постепенно проникна дълбоко в съзнанието и се превърна в част от нормалните възприятия. Идеи, възприемани като характерни за крайната левица преди трийсет или четирийсет години, се усвоиха напълно от левицата преди двайсет години, а през последните десет се превърнаха в крайъгълен камък на общоприетите социални доктрини в целия политически спектър — от дясното до лявото. Една толкова цялостно възприета доктрина престава да бъде движеща сила, но някога беше водеща и й се полага да заеме централно място в творба, каквато се опитвах да напиша.

Другата идея, която отдавна прехвърлях в съзнанието си, е, че главното действащо лице трябва да е някакъв вид творец, но в състояние на творческа криза. Смятах така, защото напоследък темата за твореца се налага като основна в изкуството — темата за художника, писателя, музиканта като модел на поведение. Всеки голям писател е прибягвал до тази тема, а също и някои второстепенни. Подобни архетипове, творецът и неговият огледален образ, бизнесменът, са залегнали в съвременното изкуство. Единият е представен като дебелашки нечувствителен, а другият като съзидател, на когото трябва да се простят крайните прояви на ранимост, страдание и прекомерен егоизъм заради продукцията му. По същия начин трябва да се прости и на бизнесмена заради неговата продукция. Свикваме с това, което ни се предлага, и забравяме, че творецът като модел на поведение е нова тема. Героите преди стотина години рядко биваха творци. Те бяха воини, строители на империята, изследователи, свещеници и политици. Твърде неблагоприятна перспектива за жените, които все още рядко се издигаха до ролята на една Флорънс Найтингейл. При това само чудаци и ексцентрици искаха да станат творци и съответно трябваше да се борят за признание. Но за да включа темата в описанието на нашето съвремие, реших, че артистът, писателят трябва да се представи в състояние на творческа криза и да се обяснят причините за тази криза. Тя трябва да се обвърже с дисбаланса между глобалните проблеми на войната, глада, нищетата и усилията на отделния индивид да ги отрази. Освен това бе крайно неприемливо — направо повече не можеше да се търпи подобно нещо — творецът да се представя като чудовищно изолирано, чудовищно нарцистично величие, издигнато на пиедестал. Младото поколение сякаш по своему усети това положение и го промени, като оформи своя собствена култура, където стотици хиляди хора създават или си сътрудничат в правенето на филми, основават най-различни вестници, композират музика, рисуват картини, пишат книги, правят фотографии. Те са свалили от пиедестала онази самотна, свръхранима творческа личност, като са я възпроизвели в стотици хиляди екземпляри. Тази тенденция е стигнала до крайност, до своя завършек и както обикновено се случва, неизбежно ще последва някакъв отпор.

Темата за твореца се свързва и с друга, с темата за субективността. Когато започнах да пиша, повелята към писателите бе да не проявяват субективност. Тя дойде от комунистическите движения, като резултат от социалната литературна критика, възникнала в Русия още през XIX век. Тази критика е създадена от група забележителни таланти — сред тях се откроява Белински, които са използвали изкуствата, и по-специално литературата в борбата срещу царизма и социалния гнет. Подобен подход към критиката се разпространи навсякъде и едва през 50-те години на XX век ехо от него достигна и до тази страна под формата на темата за социалната ангажираност. Въпросната тема все още е водеща в комунистическите страни. „Да си погълнат от дребните си, лични проблеми, когато Рим гори“ е най-често срещаният словесен израз на темата, използван в ежедневието. Трудно е да се противопоставиш на подобна формулировка, особено когато я чуваш от близки и скъпи хора или от такива, които изцяло са погълнати от достойни дела като например борбата срещу расовата дискриминация в Южна Африка. И въпреки всичко романите, разказите и всякакъв вид изкуство придобиват все по-силен субективен характер. В „Синята тетрадка“ Анна говори за лекциите, които е изнасяла: „През Средновековието изкуството е било колективистично, неиндивидуализирано, произтичащо от груповото самосъзнание. За него не е бил характерен напиращият, болезнен индивидуализъм на изкуството от буржоазната ера. Някой ден ще се освободим от напиращия егоизъм на индивидуалистичното изкуство. Ще се върнем към изкуство, което отразява не вътрешната фрагментарност на личността и нейното отчуждение от ближните, а отговорността и братските й чувства към себеподобните. Изкуството в западния свят… се превръща все повече в болезнен стон на страдащата душа. Страданието става наша непосредствена действителност…“ Изричах неща от този род. Преди около три месеца обаче, насред една подобна лекция започнах да пелтеча и не можах да довърша мисълта си.

Анна започва да пелтечи, защото премълчава истината. Всъщност след като се появи творческият импулс и процесът се отключи, не е възможно да избегнеш нещо: няма начин да не проявиш подчертан субективизъм, дори именно в него се криеше задачата на писателя по онова време. Не можеш да пренебрегнеш този факт. Не можеш да напишеш книга за построяването на мост или язовир, без да опишеш нагласата и чувствата на хората, участвали в строежа. (Смятате, че това е приумица ли? Съвсем не. Дилемата или/или е залегнала в основата на литературната критика в комунистическите страни.) Най-накрая проумях, че изходът, решаването на проблема за обзелата те неловкост да пишеш за „дребни, лични чувства“ се крие в прозрението, че нищо не е абсолютно лично, в смисъл че не е присъщо единствено на теб. Когато пишеш за себе си, ти пишеш и за другите, тъй като твоите проблеми, болки, радости, както и изключителните ти, ярки идеи не могат да бъдат само твои. Начинът да се справиш с проблема за субективността, с шокиращата задача да изследваш дребния индивид, който е изправен едновременно пред експлозивно ужасни или прекрасни възможности, е да погледнеш на него като на микрокосмос. По този начин ще надмогнеш личното, субективното и ще го превърнеш в общочовешко, както всъщност се случва в живота, когато личното усещане — онова, което приемаш като напълно субективно в детството, и си казваш: „Аз се влюбвам“ или „Аз изпитвам еди-какво си чувство или аз си мисля еди-какво си“ — се трансформира в много по-всеобхватно усещане. Порастването всъщност е осъзнаване, че невероятните, единствени по рода си лични преживявания са нещо, което всички изпитваме.

Друга важна идея бе, че ако книгата се построи както трябва, структурата й сама по себе си ще е коментар върху традиционния роман — всъщност дебатите по проблемите на романа са започнали още с появата му и не са нещо ново, каквото впечатление придобива човек, когато чете съвременните критици. С представянето на краткия роман „Свободни жени“ като обобщение и концентрация на обемния материал се цели да се внушат идеи за традиционния роман, това е своеобразен начин да се изрази неудовлетворението на писателя при завършването на нещо: „Колко малко успях да кажа за истината, колко слабо успях да предам цялата сложност. Как би могла тази тънка, спретната книжка да е правдива, когато преживяното бе толкова сурово, необработено и хаотично.“

Основната ми задача бе така да оформя книгата, че самата й структура да е своеобразен коментар, безмълвно да прави изявления за романа днес, да говори чрез вътрешния си строеж.

Както вече споменах, и това остана незабелязано.

Донякъде причината е, че книгата следва по-скоро европейската, а не английската традиция на романа. Или поне английската традиция, както тя се възприема днес. И все пак английската белетристична традиция включва едновременно „Клариса“[3] както и „Тристръм Шанди“[4] и „Трагичните комедианти“, а също и Конрад[5].

Но няма съмнение, че като се опитваш да създадеш роман на идеите, се поставяш в много неизгодно положение, защото ограничеността в нашата култура е твърде силна. Десетилетия наред например блестящи млади хора завършват университетите и са склонни да заявят с гордост: „Разбира се, че не знам нищо за немската литература.“ Това е модерно. Викторианците са познавали отлично немската литература, но с чиста съвест са заявявали, че знаят твърде малко за френската.

Колкото до другите оценки на книгата ми, съвсем не е случайно, че получих много интелигентни отзиви от хора, които бяха или са били марксисти. Те вникнаха в онова, което съм се опитвала да постигна. Това е така, защото марксизмът разглежда явленията в тяхната цялост, във взаимовръзките им — или поне се стреми към това, но в момента не се спирам на недостатъците му. За човек, изпитал влиянието на марксизма, е напълно естествено да смята, че събитие в Сибир може да окаже въздействие и върху събитие в Ботсуана. Според мен марксизмът навярно е първият опит в нашето съвремие — като се изключат официалните религии — да се постигне всеобхватен мироглед, всеобхватна етика. Марксизмът се провали — подобно на всички останали религии не можа да избегне цепенето и подразделянето на все по-малки сдружения, секти и течения. И все пак направи опит.

Що се отнася до въпроса дали се оценява онова, което съм се опитала да постигна, той естествено ме насочва към критиците и опасността да предизвикаш досада. Да вземем например нелепата препирня между писатели и критици, драматурзи и критици. Публиката дотолкова е свикнала с нея, че си казва също като за детска караница: „О, да, ето ги отново милинките!“ Или: „Вие, писателите, получавате всичките овации или ако не овациите, поне цялото внимание — защо тогава постоянно се чувствате засегнати?“ И публиката е напълно права. Поради дадени обстоятелства, върху които няма да се спирам тук, някои ранни и благоприятни случки в творческата ми кариера изградиха у мен определено усещане за критиците и рецензентите, но след излизането на „Златната тетрадка“ загубих това усещане — според мен в голямата си част критическите отзиви бяха невероятно абсурдни. След като възвърнах равновесието си, проумях проблема. Всъщност писателите търсят да открият в критиците своето друго „аз“, онази друга личност, по-интелигентна от самия теб, която е схванала към какво се стремиш и те оценява единствено според това дали си постигнал целта си или не. Досега не съм срещала писател, който, изправил се лице в лице с толкова рядко срещания екземпляр, истинския критик, да не се отърси от параноичната си нагласа и да не прояви почтителна благодарност — открил е това, от което смята, че се нуждае. И все пак той, писателят, иска невъзможното. Какво би могъл да очаква от този изключителен индивид, идеалния критик (понякога се срещат и такива), как би могъл да смята, че съществува друг човек, който напълно разбира какво е искал да постигне самият той? В края на краищата има едно-единствено лице, което преде конкретната нишка, едно-единствено лице, чиято задача е да я изпреде докрай.

Не е възможно критиците и авторите на рецензии да постигнат онова, което претендират, че могат, онова, за което писателите по детински наивно копнеят.

Това е така, защото критиците не са подготвени за подобно нещо — образованието им ги е насочило в противоположна посока.

Образованието започва, когато детето е на пет-шест години и се озове в училище. Започва с бележки, награди, специални паралелки, точки, а на много места и със звездички. Подобен манталитет, типичен за конните състезания, такава нагласа да мислиш единствено с понятия като „успех“ и „провал“ води до рецензии от този род: „Писателят X е, не е, на няколко крачки разстояние от писателя Y. Писателят Y изостава. В последната си книга писателят Z се откроява по-ярко от писателя А“. От самото начало детето привиква да разсъждава по такъв начин — винаги с оглед на сравнението, успеха и провала. Системата е като отстраняване на плевели: по-слабите се отчайват и отпадат. Система, чиято основна цел е да създаде няколко победители, които постоянно се състезават помежду си. Моето убеждение е — макар и да не му е тук мястото да го излагам — че дарбата, която всяко дете носи у себе си, независимо от официалния си коефициент за интелигентност, би го съпътствала през целия живот, като обогатява него и околните, ако на нея не се гледа като на стока с определена цена в залаганията за успех.

Другото нещо, на което обучават детето от самото начало, е да не вярва на собствената си преценка. На учениците се втълпява да се подчиняват на авторитети, да търсят чужди мнения и решения, да цитират и да се съобразяват с оценките на другите.

Както и в политическата сфера, на детето се казва, че е свободен индивид, демократ, със собствена воля и мнение, че живее в свободна страна, че сам взема решенията си. Същевременно обаче то е ограничавано от предразсъдъците и догмите на епохата, които не поставя под съмнение, защото не му е посочено, че съществуват. Когато подрастващият достигне възрастта за избор (продължаваме да вярваме, че личният избор е неизбежен) между точните и хуманитарните науки, той често предпочита хуманитарните, защото смята, че в тях има човечност, свобода, избор. Не съзнава, че вече е моделиран от системата, не съзнава, че самият избор е резултат на едно неестествено противопоставяне, залегнало в сърцевината на културата ни. Онези, които долавят това и не желаят да се излагат на по-нататъшно моделиране, са склонни да спрат дотук, тласкани от полуосъзнат, инстинктивен импулс да намерят работа, където повече няма вътрешно да се раздвояват против волята си. Във всичките ни обществени сфери и институции, от полицията до университетите, от медицината до политиката, не се обръща достатъчно внимание на хората, които напускат — един процес на оттегляне, който тече непрестанно и отстранява твърде рано онези, които вероятно са нестандартни, реформаторски настроени, като същевременно задържа другите, приспособили се към статуквото, защото то им допада. Млад полицай напуска полицейския участък, като заявява, че не му харесва това, което върши. Млада учителка, загубила идеализма си, се отказва да учителства. Подобни обществени процеси текат почти незабелязани, но те до голяма степен допринасят за поддържането на застоя и социалния гнет в институциите ни.

Подрастващите, прекарали години в подобна образователна система, стават критици, автори на рецензии и не могат да дадат на писателя, на художника онова, за което той наивно мечтае — оригинална, изградена с въображение преценка. Те могат да направят едно-единствено нещо и го правят добре — да посочат на автора доколко книгата или пиесата му съответства на широко разпространените нагласи и чувства, т.е. на социалния климат. Служат като лакмус, като ветропоказатели, направо са неоценими. Стават най-чувствителните барометри на общественото мнение — тъкмо в тази област долавяш промени в настроенията и възгледите по-бързо от навсякъде другаде освен в политиката. Това е така, защото цялото образование на въпросните критици ги е тласкало изцяло в тази насока — да се оглеждат наоколо, за да изградят собствено мнение, да се приспособяват към авторитетните фигури, към наследените възгледи.

Вероятно не съществува друг начин на обучение. Възможно е, но не съм убедена в това. Междувременно би било полезно поне да се опише съвсем точно положението, да се назоват нещата с истинските им имена. Би било идеално, ако на всички деца през целия им престой в училище непрекъснато се набива в главите нещо такова:

„Вие сте в процес, през който ви се втълпяват идеи. Засега още не сме развили друга система на образование. Съжаляваме, но това е най-доброто, което можем да ви предложим. Преподава ви се материал, който включва широкоразпространени, субективни възгледи, както и предпочитанията на конкретната култура. Бегъл поглед към историята ще ви убеди колко нетрайни са тези възгледи. Вас ви обучават хора, съумели да се приспособят към системата от идеи, изкована от предшествениците им. Това е една самовъзпроизвеждаща се система. Тези от вас, които са по-силни и самостоятелни индивиди от другите, ще бъдат мотивирани да напуснат училището и да намерят свои начини да се самообразоват, за да си съставят собствено мнение. А тези, които останат, не трябва никога да забравят, че тук ви моделираме, поставяме ви в калъп, за да съответствате на тесните, специфични нужди на конкретно общество.“

Почти като всеки писател, и аз непрекъснато получавам писма от млади хора, които възнамеряват да разработват дисертации или теми върху моите книги — пишат ми от различни страни, но особено много от САЩ. Всички те казват следното: „Моля Ви, изпратете ми списък на статии върху Вашето творчество, на критици, коментирали творбите Ви, на съответните авторитети.“ Задават ми и въпроси относно безброй напълно незначителни детайли, но им е втълпено да придават голямо значение на такива подробности. Този списък с въпроси ми прилича на досие в отдела по имиграцията.

Отговарям на молбите по следния начин: „Драги студенте, направо си се побъркал. Защо ти трябва да пропиляваш месеци и дори години, за да напишеш дълъг материал за една-единствена книга или един-единствен писател, когато безброй други книги те чакат да ги прочетеш? Не разбираш ли, че си станал жертва на порочна система? И ако сам си избрал творчеството ми за изследване и ако наистина трябва да напишеш дисертация — повярвай ми, изпитвам дълбока благодарност, че намираш полезно това, което съм създала — защо тогава просто не прочетеш написаното от мен и сам да решиш какво мислиш за него, като го съпоставиш със собствения си живот, с личните си преживявания? Изобщо не се вълнувай от това какво са казали професорите Бяло и Черно“.

„Драга писателко — отговарят те, — аз трябва да знам какво мислят големите авторитети, защото ако не ги цитирам, професорът няма да ми постави добра оценка.“

Става дума за международна образователна система, напълно еднаква от Урал до Югославия, от Минесота до Манчестър.

Проблемът е в това, че всички сме свикнали с нея и не съзнаваме колко е порочна.

Аз обаче не съм свикнала, защото напуснах училище на четиринайсетгодишна възраст. Имаше период, когато съжалявах за това, като смятах, че съм пропуснала нещо ценно. Сега вече съм благодарна за късмета, че съм се отървала рано от училище. След излизането на „Златната тетрадка“ си поставих задачата да изследвам литературните механизми, да проуча процесите, които оформят един критик или автор на рецензии. Прегледах безброй много писмени работи от изпити и не можах да повярвам на очите си. Посетих и часове по литература и не можах да повярвам и на ушите си.

Може би ще кажете: „Това е пресилена реакция и нямате право да я проявявате, защото самата вие не сте били част от системата“. Според мен обаче реакцията ми изобщо не е пресилена и мнението на страничен човек е особено ценно поради простата причина, че е непосредствено и не е повлияно от принадлежността към конкретен вид образование.

След направеното изследване не срещнах повече затруднения да отговоря на собствените си въпроси: Защо са толкова ограничени, дребнави, изхождащи от личното? Защо винаги разлагат на части, омаловажават постигнатото, погълнати са от детайлите и не се вълнуват от цялото? Защо възприемат понятието „критик“ единствено със значението му да намира недостатъци? Защо винаги гледат на авторите така, сякаш са в конфликт един с друг, а не се допълват взаимно… чисто и просто затова, защото са обучени да мислят по този начин. Онази безценна личност, която разбира какво правиш, към какво се стремиш и е способна да ти даде съвет и да прояви задълбочена критичност, почти винаги е извън литературната мелница, дори извън университетските среди. Може да е току-що постъпил студент, все още силно влюбен в литературата, или просто задълбочен човек, който чете извънредно много, следвайки собствения си инстинкт.

Казвам следното на студентите, които трябва да посветят година или две, за да напишат труд върху една-единствена книга: „Има само един начин за четене и той е, като се ровите из библиотеките и книжарниците, за да намерите книги, които ви харесват, и да четете само тях, като може да ги зарязвате, ако започнат да ви отегчават, а също и да пропускате дългите описания, но никога, абсолютно никога да не четете неща по принуда или само защото представят дадено течение или движение. Помнете, че книги, които ви отегчават, когато сте двайсет — или трийсетгодишни, ще разтворят широки простори пред вас, когато станете на четирийсет или петдесет, както и обратно. Не четете книги в неподходящо за вас време. Помнете, че освен всички издадени книги, съществуват и такива, които не са стигнали до печат, не са още написани. Дори в днешно време, при този силен култ към печатното слово, много често историята, дори социалната етика се преподава чрез устни разкази и хората, които са приучени да мислят само въз основа на написаното — за съжаление горе-долу основната цел на образователната ни система се свежда най-вече до това — не са в състояние да съзрат някои напълно очевидни неща. Автентичната история на Африка например все още се съхранява от чернокожите разказвачи и мъдреци, от чернокожите историци и народни лечители. Това е богато устно творчество, което продължава да се пази, да се държи далеч от белия човек и хищническите му набези. Ако съзнанието ти е отворено, навсякъде ще съзреш истината в думи, които не са написани. Така че не позволявай на печатната страница да господства над тебе. Преди всичко трябва да съзнаваш, че щом трябва да посветиш година или две на една-единствена книга или на един-единствен автор, това означава, че погрешно си обучаван. Би трябвало да те научат да четеш една след друга книги, които те вълнуват в момента, и да следваш интуитивното си усещане от какво се нуждаеш. Тъкмо това чувство трябва да развиваш у себе си, а не как да цитираш други хора.“.

За съжаление обаче почти винаги е твърде късно за подобни напътствия.

За известно време може би проблесна надеждата, че неотдавнашните студентски бунтове могат да променят нещата, сякаш досадата на студентите от мъртвата материя, която им се преподава, бе достатъчно силна да замени тази материя с нещо по-свежо и полезно. Но както изглежда, бунтовете вече приключиха. Тъжна работа. По време на оживения период в САЩ получавах писма, в които студентите ми разказваха как цели курсове отхвърляли наложените им програми и предлагали свой списък на книгите за обсъждане, т.е. книги, които смятали за по-близки до собствения си живот. Семинарите протичали емоционално, понякога с приповдигнат, гневен, ожесточен тон. Разбира се, това ставало само при преподаватели, които проявявали разбиране и били готови да се опълчат редом със студентите срещу авторитарния диктат и да понесат последствията. Срещат се и такива преподаватели, които съзнават, че това, което преподават, е некачествено и скучно. За щастие има ги достатъчно и — с малко повече късмет — те могат да преобърнат порочната система дори когато самите студенти вече са загубили подтика си за това.

А всъщност съществува страна, където…

Преди трийсет или четирийсет години един критик състави свой собствен списък на писатели и поети, в който според него влизаха само най-значимите автори, а всички останали бяха отхвърлени. Въпросният критик пространно защити в пресата списъка си, който мигновено се превърна в тема за оживени дебати. Безчет думи се изляха в подкрепа на или срещу списъка, оформиха се цели течения и секти в подкрепа на или срещу него. Изминаха много години оттогава, но спорът продължава… и никой не смята, че това положение на нещата е плачевно или нелепо… А също и че има много сложни критически книги, написани с голяма ерудиция, които обаче се спират върху оригиналните творби — романите, пиесите, разказите — съвсем между другото. Хората, които пишат тези книги, се числят към своеобразна университетска прослойка — те са международен феномен, каймакът на литературната академична общност. Животът им се свежда до непрестанна критика — критика на литературата, както и критика върху критиката на себеподобните им. И те смятат тази своя дейност дори за по-важна от оригиналните литературни творби. Твърде вероятно е изучаващите литература да прекарват по-голяма част от времето си в четене на критика, както и критика на критиката, отколкото в четене на поезия, романи, биографии, разкази. При това твърде много хора смятат, че това положение на нещата е напълно нормално, а не плачевно и нелепо…

Както и когато неотдавна прочетох изпитната писмена работа върху „Антоний и Клеопатра“ на един младеж. От съчинението бликаха оригиналност и възторг от пиесата — чувство, каквото истинското преподаване на литература се стреми да предизвика у ученика. Работата обаче бе върната със следния коментар от страна на учителя: „Не мога да поставя оценка на подобно есе. Липсват цитати от авторитетни критици.“ Малцина обаче са учителите, които биха сметнали това за плачевно и нелепо…

Както и когато личности, които се смятат за образовани и действително за по-извисени и изискани от нечетящите обикновени хорица, се приближат до даден автор и го поздравят за появилата се еди-къде си положителна рецензия — те не смятат за необходимо да прочетат въпросната книга и дори не могат да схванат, че единственото, което ги вълнува, е успехът…

Както и когато излезе книга върху определен проблем — да речем, относно наблюдаването на звездите — мигновено поне десетина колежа, клубове и телевизионни програми се обръщат към автора с покани да им гостува и да говори по проблема за звездите. Последното нещо, което може да им дойде наум, е да прочетат самата книга. Подобно поведение се смята за нормално, а не за нелепо…

Както и когато млада жена или мъж, автор на рецензии или критик, който не е прочел нищо друго от творчеството на писателя освен книгата пред себе си, пише със снизходителен тон или проявява отегчение от цялото занимание и сякаш се чуди каква оценка да постави на ученическо съчинение, т.е. на въпросния автор, който може да е издал петнайсетина книги и да твори от двайсетина или трийсетина години, но критикът му дава напътствия какво да пише занапред и как точно да го напише. Никой не смята това за абсурдно, а най-малко гореспоменатият млад човек, критик или автор на рецензии, който специално е обучен да проявява снизходителност и години наред да прави на пух и прах всички, от Шекспир надолу.

Както и когато професор по археология е в състояние да напише за южноамериканско племе, постигнало високо ниво в познанията по ботаника, по медицина и психологическите методи, следното: „Най-изумителното нещо е, че тези хора нямат писмен език…“ Никой не смята думите му за абсурдни…

Както и когато по случай юбилей на Шели в една и съща седмица в три различни литературни списания трима млади критици с еднакво образование, получено в нашите еднакви университети, написват критически статии за Шели, където го разнищват почти без каквито и да е хвалебствени думи, при това тонът им е еднакво снизходителен, сякаш оказват на поета голяма чест, като изобщо го споменават. И като че ли никой не смята, че подобно нещо разкрива сериозен недъг в образователната система.

И накрая… този роман продължава да бъде за авторката непрестанен извор на поучителни наблюдения. Ето пример. Вече десет години след написването му все така получавам седмично поне три писма за него от трима интелигентни, ерудирани, будни хора, които са си направили труда да седнат и да ми напишат писмо. Единият може да е от Йоханесбург, другият от Сан Франциско, а третият от Будапеща. И ето ме мен тук, в Лондон, седнала да ги чета едновременно или едно след друго. Както винаги, изпитвам благодарност, че са ми писали, а също и радост, че книгата ми може да разпалва въображението, да предизвиква въодушевление, а също… и раздразнение. Едното писмо обаче изцяло е за войната между половете, за безчовечното отношение на мъжа към жената и безчовечното отношение на жената към мъжа. Написани са безкрайно много страници единствено по този проблем, защото тя — невинаги обаче непременно е „тя“ — не вижда нищо друго в книгата.

Второто писмо се отнася до политиката, навярно от някой стар левичар като мене, и той или тя са изписали много страници за политиката, без да споменават каквато и да е друга тема.

Когато книгата беше още съвсем млада, така да се каже, най-често получавах тези два типа писма.

Третият тип — отначало рядко срещан, но напоследък все повече настига другите два — е писмо, написано от мъж или жена, които не виждат нищо друго извън темата за психическото разстройство.

И всичко това за една и съща книга.

Тези примери естествено отново повдигат въпроса какво виждат хората в дадена книга и защо един обръща внимание на една тема, без изобщо да забелязва другите. Наистина е странно, че аз, като автор, имам такава ясна представа за книгата, а тя се възприема по напълно различни начини от читателите.

Тези размишления ме доведоха до следното заключение — не е просто детинска проява от страна на писателя да очаква от читателите да видят онова, което той вижда, да съзрат структурата и целта на романа ясно като самия него, защото подобно желание означава, че той не схваща основен проблем. А той е, че една творба е жива, въздействаща, плодотворна, способна да разпалва идеи и дискусии само когато структурата, формата и замисълът й не са прозрачни, защото в мига, в който ясно съзреш формата, структурата и замисъла на книгата, вече няма какво повече да получиш от нея.

И когато строежът на една книга и вътрешният й живот станат прозрачни за читателя, както са и за автора, тогава идва време книгата да се сложи настрана като вече изживяна и да се захване нещо ново.

[1] Моралитѐ (фр. moralité от лат. moralis — нравствен) — нравоучителна драма в Западна Европа през XV и XVI век. Главните действащи лица в нея са алегории на абстрактни понятия (правда, вяра, разум и др.), на добродетели и пороци. — Б.пр. ↑

[2] Джордж Елиът (1819–1880) е литературният псевдоним на Мариан Евънс. Писателката е живяла в продължение на 25 години на семейни начала с женен мъж, писателя, общественика и критика Джордж Хенри Луис, до смъртта му през 1878 г. — Б.пр. ↑

[3] „Клариса“ (1748) — творба от Самюел Ричардсън (1689–1761), един от първите романи в английската литература, написан в традиционната за епохата епистоларна форма. — Б.пр. ↑

[4] „Тристръм Шанди“ (1759–1767) — роман от Лорънс Стърн (1713–1768), смятан за една от най-нестандартните творби в английската литература. — Б.пр. ↑

[5] Джоузеф Конрад (1857–1924) — английски писател, поляк по рождение, смятан за един от големите новатори в английската литература. — Б.пр. ↑

Свободни жени 1

През лятото на 1957 година Анна се среща след дълга раздяла с приятелката си Моли…

Двете жени бяха сами в лондонското жилище.

— Бедата е там — каза Анна, когато приятелката й затвори телефона в антрето, — бедата е там, че виждам как всичко се разпада и руши.

Моли обичаше да говори по телефона. Когато той звънна, тя тъкмо я бе подканила: „Е, разправяй клюките“, но сега рече:

— Ричард беше. Ще дойде след малко. Само днес имал свободно време за близкия месец. Поне така твърди.

— Не възнамерявам да си тръгвам — рече Анна.

— Тук ще стоиш.

Моли поогледа дрехите си — беше с поизвехтял панталон и пуловер.

— Какво пък, да ме завари така — отсече тя и седна до прозореца. — Не каза за какво ме търси. Сигурно поредната разправия с Марион.

— Не ти ли пишеше? — плахо попита Анна.

— И двамата с Марион ми пишеха. Такива едни любвеобилни писма. Невероятно, нали?

Това „невероятно, нали“ бележеше началото на личните им разговори, които наричаха клюки. Но този път, още щом го изрече, Моли смени тона:

— Няма смисъл да започваме сега, защото той каза, че идвал веднага.

— Сигурно ще си тръгне, като ме види — каза Анна уж закачливо, но и някак предизвикателно. Моли я стрелна с поглед и рече:

— И защо да си тръгне?

Знаеше се, че Анна и Ричард не хранят симпатии един към друг и че Анна винаги си тръгва, когато се очаква той да се появи. Сега обаче Моли заяви:

— Всъщност мисля, че дълбоко в себе си той по-скоро те харесва. Работата е там, че общо взето, се чувства длъжен да харесва мен — толкова е глупав, според него или харесваш някого, или не и макар че никога няма да си го признае, прехвърля върху теб цялата неприязън, която изпитва към мен.

— Чудесно — отвърна Анна. — Но знаеш ли, докато те нямаше, установих, че много хора не правят разлика между теб и мен.

— Чак сега ли го разбра? — възкликна Моли победоносно, както винаги когато Анна прозреше нещо, поне според самата нея, ясно като бял ден.

Отдавна в приятелството им цареше пълно равновесие — общо взето, Моли притежаваше повече житейски опит, а Анна, от своя страна, бе по-талантливата.

Анна замълча. После се усмихна и призна, че късно го е проумяла.

— Странно — заяви Моли, — а сме толкова различни. Сигурно защото и двете живеем по един и същи начин — не се омъжваме и прочие. Хората виждат само това.

— Свободни жени — усмихна се иронично Анна. После добави с непознат на Моли гняв, който отново предизвика бързия изпитателен поглед на приятелката й. — Все още, дори и най-свестните, ни оценяват единствено по отношенията ни с мъжете.

— Е, нали и ние така правим? — отвърна Моли доста язвително. — Много трудно е да го избегнеш — бързо доуточни тя, след като Анна я погледна учудено. Последва кратко мълчание, през което двете жени, извърнали поглед встрани, си мислеха колко дълга е една година раздяла дори за старо приятелство.

Най-сетне Моли рече с въздишка:

— Свободни. Знаеш ли… докато ме нямаше, си мислех за нас двете и стигнах до извода, че ние с теб сме съвършено нов тип жени. Не е ли така?

— Нищо ново под слънцето — отвърна Анна, като се опита да говори с немски акцент. Раздразнена, Моли повтори (тя говореше добре пет-шест езика): „Нищо ново под слънцето“, като превъзходно изимитира гласа на мъдра възрастна госпожа с немски акцент.

С красноречива гримаса Анна призна поражението си. Не й се удаваха езиците, а и бе твърде стеснителна, за да играе чужда роля. За кратко Моли дори външно приличаше на Мама Шугър[1], или всъщност мисис Маркс, която беше техен психоаналитик. Недоверието си към тържествения и мъчителен сеанс изразяваха в прякора Мама Шугър, който с времето престанаха да свързват с конкретно лице, а стана символ на едно цялостно отношение към живота — традиционно, закостеняло, консервативно, въпреки че нищо аморално не му бе чуждо. Въпреки — така се изразяваха Анна и Моли, когато обсъждаха сеансите, така ги чувстваха, но напоследък на Анна все повече й се струваше, че всъщност е поради и точно това беше едно от нещата, които нямаше търпение да обсъди с приятелката си.

Ала сега Моли реагира също като едно време при всеки най-малък намек за критика към Мама Шугър от страна на Анна и бързо отсече:

— И все пак беше прекрасна, а аз бях толкова зле, че хич не ми бе до критика.

— Мама Шугър често повтаряше „Ти си Електра“ или „Ти си Антигена“ и с това въпросът се изчерпваше според нея.

— Е, не беше точно така. — В тона на Моли прозвуча мрачна решимост да брани мъчителните, разтърсващи сеанси, през които бяха минали и двете.

— Да — настоя Анна така неочаквано, че Моли за трети път я погледна учудено. — Да. О, изобщо не отричам, че много ми помогна. Не ще и дума, нямаше да се справя без нея с онова, което ми се струпа. И все пак… Съвсем ясно си спомням как седях там един следобед… голямата стая с дискретно стенно осветление, Буда, картините и статуетките.

— Е, и? — вметна Моли, този път твърде критично.

При тази неизречена, но недвусмислена решимост да не продължават темата Анна промълви:

— През последните няколко месеца непрекъснато мислех за това… да, ще ми се да го обсъдим. Нали и двете го изживяхме, и то с един и същи човек…

— Е, и?

Анна упорстваше:

— Помня онзи следобед, когато ясно осъзнах, че повече никога няма да стъпя там. Заради проклетите произведения на изкуството, които бяха навсякъде.

Моли рязко си пое дъх и бързо рече:

— Не разбирам какво точно искаш да кажеш. — Отговор не последва и тя продължи укорително. — А написа ли нещо, откакто заминах?

— Не.

— Непрекъснато ти повтарям едно и също — занарежда Моли назидателно. — Никога няма да ти простя, ако пропилееш таланта си. Чуваш ли? Аз пропилях своя, но на теб няма да позволя. Занимавах се с какво ли не — живопис, танци, актьорско майсторство, писане и накрая… Анна, толкова си талантлива. Защо постъпваш така? Направо не разбирам.

— Как да ти кажа защо, като си толкова рязка и все ме обвиняваш?

В очите на Моли дори бликнаха сълзи и те бяха най-горчивият укор към приятелката й. Моли продължи сподавено:

— Дълбоко в себе си мислех — е, ще се омъжа, тъй че какво толкова, ако пропилея заложбите си. Доскоро дори си мечтаех за още деца… да, знам, звучи идиотско, но е самата истина. А вече съм на четиресет, пък и Томи порасна. Но въпросът е, че ако не пишеш, само защото мислиш да се омъжиш…

— Че ние и двете искаме да се омъжим — отвърна Анна насмешливо. Тонът й възвърна първоначалната сдържаност в разговора. С болка разбра, че в края на краищата няма да може да обсъди някои проблеми с Моли.

Моли се подсмихна иронично и погледна приятелката си с укор:

— Добре, но след време ще съжаляваш.

— Да съжалявам ли? — учудено се засмя Анна. — Моли, кога ще разбереш, че и други хора могат да имат твоите проблеми?

— Щастливка, че си се родила с една, а не с четири дарби.

— А може би моята едничка дарба също тъй се влияе от външни фактори, както и твоите четири.

— Не мога да говоря с теб в това настроение. Да ти направя ли чай, докато чакаме Ричард?

— Предпочитам бира или нещо друго — рече Анна и добави предизвикателно: — Мисля, че след време като нищо може и да се пропия.

Моли й отвърна със загрижеността на по-голяма сестра, предизвикана от самата Анна:

— Не се шегувай, Анна. Особено като виждаш докъде стигат хората. Виж Марион. Чудя се дали е пиела, докато ме нямаше.

— Мога да ти отговоря — да, пиеше. Намина няколко пъти при мен.

— При теб ли?

— Точно това исках да ти кажа, като споменах, че хората сякаш не правят разлика помежду ни.

Моли не бе лишена от чувство за собственост и когато заговори, точно както Анна очакваше, в гласа й прозвуча раздразнение:

— Сигурно ще кажеш, че и Ричард е идвал? — Анна кимна утвърдително, а Моли рязко продължи: — Ще донеса по една бира — Върна се от кухнята с две високи, изпотени отвън чаши и рече: — По-добре ми разкажи всичко, преди да е дошъл Ричард.

Ричард беше съпругът на Моли или по-точно бившият й съпруг. Моли бе рожба на един от „ония бракове от двайсетте години“, както ги наричаше. И майка й, и баща й били звезди, макар и за кратко, сред бохемските интелектуалци, кръжащи около ярката светлина на Хъксли, Лорънс, Джойс и други. Детството й било ужасно, тъй като бракът на родителите й продължил само няколко месеца. Омъжила се на осемнайсет за сина на приятел на баща си. Сега си даваше сметка, че е сключила брак от необходимостта за сигурност и уважение. Синът й Томи бе резултат от този брак. Още двайсетгодишен, Ричард показвал, че ще бъде извънредно солиден бизнесмен, какъвто и стана. Двамата с Моли търпели взаимната си несъвместимост малко по-дълго от година. После той се оженил за Марион и им се родили трима сина. Томи останал да живее с Моли. А след развода Ричард и Моли отново се сприятелили. По-късно и Марион станала приятелка на Моли. Точно за тази ситуация Моли често казваше „Направо невероятно, нали?“.

— Ричард идва при мен във връзка с Томи.

— По какъв въпрос?

— Ами… идиотска работа. Попита ме дали смятам, че е добре, дето Томи с часове все нещо мисли и умува. Казах, че според мен умуването е добро за всеки, ако под това се разбира „мислене“. И че след като Томи е на двайсет и вече е голям човек, не е наша работа да му се бъркаме.

— Ами не е добре за него — вметна Моли.

— Попита ме още дали според мен щяло да бъде добре за Томи да замине за Германия — да отидат заедно, имал командировка. Отговорих му да пита Томи, а не мен. Разбира се, Томи му отказа.

— Така и очаквах. Съжалявам, че не е отишъл.

— Но според мен Ричард всъщност дойде заради Марион. Тя обаче наскоро ме бе посетила и имаше, така да се каже, предимство. Тъй че изобщо не пожелах да разговарям за нея. Мисля, че сега по всяка вероятност идва да обсъжда с теб Марион.

Моли внимателно наблюдаваше Анна.

— Всъщност колко пъти е идвал?

— Пет-шест.

След известно мълчание Моли даде воля на гнева си и изригна:

— Направо невероятно, да очаква от мен едва ли не да упражнявам контрол върху Марион. Защо точно аз? Или пък ти? Може би наистина е по-добре да си тръгнеш. Няма да бъде никак лесно, щом зад гърба ми са ставали такива неща.

— Грешиш, Моли — отсече Ана. — Не съм канила Ричард вкъщи. Нито съм канила Марион. В края на краищата нямаме никаква вина, че хората ни възприемат по един и същи начин. Само им казах това, което би им казала и ти… или поне така мисля.

В гласа й се доловиха закачливи, по детински умолителни нотки. Само дето ги вмъкна съвсем съзнателно. Моли се усмихна като по-голяма сестра и рече:

— Добре де.

Не сваляше изпитателен поглед от Анна, която упорито се правеше, че не забелязва. Точно сега не й се говореше за случилото се между нея и Ричард — не и преди да й е разправила цялата история за изминалата злочеста година.

— Много ли пие Марион?

— Да, така ми се струва.

— И тя сама ти разправи всичко, така ли?

— Да, с най-големи подробности. И което е най-невероятно, кълна ти се, че ми говореше тъй, сякаш говори с теб… дори бъркаше името ми и все ме наричаше Моли.

— Не знам какво да кажа — отвърна Моли. — Кой би допуснал такова нещо? Та разликата между нас двете е от земята до небето.

— Може би не е чак толкова голяма — сухо възрази Анна, а Моли се засмя в знак на несъгласие.

Моли бе висока жена с едър кокал, но изглеждаше крехка, дори с някак момчешки вид. Заради косата й — гъста, със златисти кичури, но постригана късо. А също и заради стила й на обличане, където проявяваше истински талант. Доставяше й удоволствие да изглежда различно — веднъж като мъжкарана с тесен панталон и пуловер, друг път като сирена, гримирала големите си зелени очи, с изпъкнали скули, в рокля, подчертаваща пищния й бюст.

Това бе една от тайните й игри с живота, за които Анна й завиждаше. Ала в мигове на самокритичност признаваше пред Анна, че се срамува от себе си, задето с такава наслада играе различни роли. „Сякаш наистина съм друг човек… разбираш ли? Дори се чувствам различна. Но в това има нещо подло… онзи мъж… разправях ти за него миналата седмица… та той първо ме видя по един стар панталон и размъкнат пуловер, а после му се появих в ресторанта като същинска фатална жена и той се видя в чудо как да ме възприеме. Цяла вечер не обели и дума, а на мен ми беше забавно. Какво ще кажеш, Анна?“ „Ти наистина се забавляваш“ — отвръщаше Анна през смях.

Анна пък беше дребничка, слаба, мургава, крехка, с големи, напрегнати черни очи и бухнала коса. Общо взето, бе доволна от вида си, но винаги изглеждаше една и съща. Завиждаше на Моли за умението да изразява промените в настроението си чрез външния си вид. Анна носеше спретнати, изискани дрехи, които изглеждаха някак прекалено скромни, а понякога и малко странни. Смяташе, че успява да привлича чуждото внимание с изтънчените си бели ръце и изящното си, издължено бяло личице. Но беше стеснителна, липсваше й магнетизъм и бе убедена, често не я и забелязваха.

Когато излизаха заедно, Анна съзнателно оставаше в сянка и позволяваше на магнетичната Моли да изпъкне. Останеха ли насаме обаче, все гледаше да се наложи. Съвсем не бе така в началото на приятелството им. Тогава Моли — рязка, директна и нетактична — открито командваше Анна. Полека-лека, благодарение и на сеансите на Мама Шугър, Анна се научи да не се дава. Все още се случваше в решителни моменти да не успее да се противопостави на Моли. Признаваше пред себе си, че е страхливка — винаги предпочиташе да отстъпи, за да избегне разправии и сцени. Една кавга я разстройваше задълго, докато на Моли кавгата само разпалваше кръвта. Моли се обливаше в сълзи, изричаше непростими неща, но след има-няма половин ден й минаваше напълно. Междувременно Анна, останала съвсем без сили, бавно се съвземаше в апартамента си.

Живееха с чувство на несигурност, загубили твърда почва под краката си — все фрази от времето на Мама Шугър — и двете с готовност си го признаваха. Напоследък обаче Анна започна да влага друг смисъл в тези думи — не като оправдание, а като горд израз на житейска позиция, която се основаваше на съвсем различна философия. Харесваше й да споделя приумиците си с Моли: „Имали сме погрешно отношение към всичко, и то по вина на Мама Шугър — какво всъщност значат сигурност и равновесие и какво толкова хубаво има в тях? Какво му е лошото на това да живееш бурно ден за ден в този бързо променящ се свят?“

Но днес, седнала на приказки с Моли, както стотици пъти досега, Анна се питаше, Защо все ми се иска да накарам хората да виждат нещата с моите очи? Трябва ли? Та това са детинщини! Всъщност просто се страхувам да остана сама с чувствата си.

Стаята, в която седяха, бе на първия етаж и гледаше към тясна уличка със саксии с цветя и боядисани капаци на прозорците, по тротоарите се припичаха три котки и един пекинез, а насред уличката бе спряла количката на млекаря, окъснял днес, защото бе неделя. Той носеше бяла риза с навити ръкави, а синът му, шестнайсетгодишно момче, внимателно вадеше пробляскващите бели бутилки от метална кошница и ги оставяше на прага пред къщите. Когато стигна до стъпалата под техния прозорец, бащата вдигна глава и кимна.

— Вчера дойде на кафе — рече Моли. — Сияеше от гордост. Синът му спечелил стипендия и мистър Гейтс държеше да ми съобщи новината. Аз го изпреварих и му викам: „Моят син има всички социални привилегии и необходимото образование, а вижте го само — не знае какво да прави със себе си. За вашия не сте похарчили и пени, пък ето, спечелил стипендия.“ „Точно така — отвърна той, — това е положението.“ А после си рекох, по дяволите, ще му го кажа направо: „Мистър Гейтс, синът ви вече е от средната класа, като нас, и оттук нататък ще говорите на различни езици. Съзнавате това, нали?“, а той ми отвърна: „Така е устроен светът.“ Възразих му: „Не светът, а тази проклета страна, раздирана от класови предразсъдъци.“ Но проклетият мистър Гейтс е от ония откачени консерватори от работнически произход и повтори: „Така е устроен светът, мис Джейкъбс. Казвате, синът ви не мисли за бъдещето си. Тъжна работа…“, и продължи обиколката си с количката, а аз се качих горе и заварих Томи да си седи на леглото, просто да си седи ей така. Сигурно и сега си седи, ако е вкъщи. Синът на Гейтс е упорит и знае какво иска. Вече три дни, откакто съм се прибрала, а Томи не прави нищо друго, освен да седи, седи и умува.

— Хайде, Моли, не се притеснявай. Ще си намери и той пътя.

Двете се бяха надвесили над перваза и наблюдаваха мистър Гейтс и сина му. Млекарят беше нисък, енергичен, жилав човечец, а синът му — висок, жилав и хубав. Жените гледаха как момчето се връща с празна кошница и с лекота вади поредната пълна кошница от задната част на количката, приема указанията на баща си с усмивка и кимване. Двамата се разбираха прекрасно и двете жени, които отглеждаха децата си без съпрузи, си размениха иронични, завистливи усмивчици.

— Бедата е там — каза Анна, — че за нас бракът никога не е бил средство да осигурим бащи за децата си. Затова сега трябва да си носим последствията. Ако има такива. Но защо изобщо трябва да има?

— Ти си добре — навъсено отвърна Моли. — За нищо не се тревожиш и оставяш нещата да се развиват от само себе си.

Анна трепна и се канеше да премълчи, но после с усилие каза:

— Не е така. Ние едновременно искаме противоположни неща. Винаги сме отказвали да живеем според общоприетите норми. Защо тогава трябва да се тревожим, че и светът не ни приема по общоприетия начин? Това е то.

— Виж я ти нея! — възкликна Моли враждебно. — Аз не съм по теорията. Винаги когато се сблъскаш с някаква ситуация, започваш веднага да си измисляш теории. А аз просто съм загрижена за Томи.

Този път Анна не отговори — тонът на приятелката й не търпеше възражения. Тя отново заоглежда улицата. Мистър Гейтс и синът му тъкмо завиваха зад ъгъла, теглейки червената млекарска количка. От другия край на улицата се бе появил нов обект — човек с ръчна количка. „Пресни градински ягоди — викаше той. — Брани тази сутрин. Пресни градински ягоди.“

Моли хвърли поглед към Анна, а тя й кимна и се усмихна като малко момиченце. (Анна с неловкост осъзна, че с тази усмивка цели да смекчи критичното отношение на Моли към нея.)

— Ще взема и за Ричард — рече Моли и изхвърча от стаята, като грабна чантата си от един стол.

Анна остана надвесена над прозореца, обляна в топла светлина, и наблюдаваше Моли, която вече оживено разговаряше с продавача на ягоди. Моли се смееше и ръкомахаше, а човекът поклащаше глава в знак на несъгласие и изсипваше зрелите червени плодове на кантара.

— Е, щом нямате режийни разноски — чу Анна, — защо да ви плащаме същата цена като в магазина?

— Там не продават току-що брани ягоди, мис, не и като тези.

— Хайде, хайде — рече Моли и се скри с белия пакет червени ягоди. — Мошеници, това сте вие!

Продавачът на ягоди, млад, блед, мършав и беден, вдигна гневен поглед към прозореца, където вече се бе настанила и Моли. Като видя двете жени, изсумтя, несръчно опипвайки лъскавия кантар:

— Режийни, ти пък какво разбираш от това?

— Тогава заповядай на кафе да ни обясниш — отвърна Моли с пламнало от предизвикателството лице.

При тази реплика той сведе очи към паважа и промълви:

— Ако някои могат и да не работят, на други им се налага.

— Е, хайде — подкани го Моли, — не бъди мърморко. Ела да опиташ ягодите си. Аз черпя.

Той се подвоуми как да реагира на думите й. Стоеше намръщен, а по младото му лице, прихлупено от дълга, сплъстена русолява коса, се изписа недоумение.

— Не съм от тия, за разлика от тебе — отсече накрая той някак почти на себе си.

— Още по-зле за теб — отвърна Моли и се скри в стаята, като се усмихваше на Анна открито и в смеха й не се долавяше и капка чувство за вина.

Анна пак се надвеси над перваза и само с един поглед към продавача се увери, че правилно е преценила какво се е случило — негодуванието и обидата се долавяха в походката му.

— Обиди го — тихо рече тя.

— По дяволите! — възкликна Моли и сви рамене. — Няма що, отново съм в Англия! Всички тук са толкова затворени и обидчиви, че ми иде да викам и крещя още със стъпването си на тази скована от студ земя. Почувствах, че се задушавам още с първата глътка свещен роден въздух.

— И все пак — продължи Анна, — той помисли, че му се подиграваш.

От отсрещната къща бе изскочил нов купувач — жена, облечена по домашному, с широк панталон, развлечена блуза и жълта кърпа на главата. Продавачът на ягоди я обслужи безучастно. Преди да хване дръжките на количката, за да продължи нататък, той отново погледна към прозореца и като видя само Анна, която му се усмихваше, подпряла малката си остра брадичка на ръката и вперила в него черните си очи, изрече уж закачливо, но ядосано:

— Тя ще ми разправя за режийни… — изсумтя презрително той. Беше им простил.

Продавачът продължи нагоре по улицата зад купчината алени, проблясващи на слънцето плодове и от време на време подвикваше: „Пресни ягоди, брани тази сутрин.“ После гласът му се загуби сред грохота на колите по оживения булевард стотина метра по-надолу.

Анна се обърна и видя как Моли слага на перваза купички с ягоди и сметана.

— Реших да не оставям за Ричард — рече Моли. — Той и без това на нищо не се радва. Искаш ли още бира?

— С ягодите естествено върви вино — с внезапно обзела я лакомия заяви Анна и разбърка плодовете с лъжичката, усещайки как тя нежно се плъзга сред тях в пухкавата сметана под втвърдената коричка захар. Моли тутакси напълни чаши с вино и ги сложи на белия перваз. Пречупените през стъклените чаши слънчеви лъчи хвърляха трепкащи, пурпурнозлатисти отблясъци върху белия перваз, а двете жени седяха сред слънчевата светлина, примрели от удоволствие, отпуснали нозе в стелещата се топлина, и се наслаждаваха на искрящите цветове в ярките купички и винените чаши.

В този момент на вратата се звънна и двете инстинктивно се стегнаха. Моли се подаде на прозореца и извика:

— Пази си главата! — и хвърли ключа от външната врата, увит в стар шал.

Видяха как Ричард се наведе и взе ключа, без дори да погледне нагоре, макар да знаеше, че поне Моли е на прозореца.

— Мрази да хвърлям така ключовете — рече тя. — Не е ли невероятно? След толкова години! И го показва, като се прави, че нищо не се е случило.

Ричард влезе в стаята. С хубавия си тен след почивка в Италия в началото на лятото, той доста младееше за мъж на средна възраст. Беше с жълта, тясна спортна риза и нов светъл панталон. Всяка неделя, и зиме, и лете, Ричард Портмейн се обличаше като за излет или пикник. Членуваше във всевъзможни престижни голф и тенис клубове, но играеше само ако го изискват интересите на бизнеса. От години имаше вила в провинцията, но там изпращаше семейството си, а той ходеше рядко — само ако реши, че ще е добре да покани бизнес познати за уикенда. Беше градски човек до мозъка на костите си. През уикенда ходеше от клуб на клуб, от кръчма в кръчма и обикаляше баровете. Беше възнисък, мургав, набит мъж, леко закръглен. Усмихнеше ли се, облото му лице ставаше приятно, но иначе изглеждаше неотстъпчив, дори навъсен. В цялата му солидна фигура — в издадената напред глава, в немигащите очи — се долавяше упорита решимост. Сега той подаде припряно на Моли ключа, нехайно увит в червения й шал. Тя го взе и като прекарваше тънката материя между едрите си бели пръсти, отбеляза:

— Май си се приготвил за един здравословен ден на открито, а, Ричард?

Подготвен точно за такава подигравка, той сковано се усмихна и се взря в ослепителната слънчева светлина край белия прозорец. Като разпозна Анна, неволно се намръщи, кимна сдържано, бързо седна в другия край на стаята, далече и от двете, и рече:

— Не знаех, че имаш гостенка, Моли.

— Анна не е гостенка — отвърна Моли.

Нарочно изчака Ричард да обгърне с поглед и двете — отпуснати на слънчевата светлина, обърнали очи към него с добронамерен интерес — и попита:

— Чаша вино, Ричард? Или бира? Кафе? Или може би един хубав чай?

— Бих пийнал уиски, ако имаш.

— До теб е — отвърна Моли.

След като изрази напълно мъжкото си според самия него желание, той дори не посегна към бутилката.

— Дойдох да поговорим за Томи — каза той, като погледна към Анна, която дояждаше последните ягоди.

— Доколкото разбирам, вече всичко си споделил с Анна, тъй че можем да го обсъдим тримата.

— Значи Анна ти е казала…

— Не — отвърна Моли. — Днес за първи път успяхме да се видим.

— Значи съм прекъснал първия ви съкровен разговор — рече Ричард с искреното желание да прояви разбиране по най-непринуден начин, но думите му прозвучаха превзето и двете жени, макар и развеселени, се почувстваха неловко.

Ричард внезапно стана.

— Нима си тръгваш? — попита Моли.

— Отивам при Томи — вече си бе поел дъх дълбоко за заповедническия вик, който и двете очакваха, но Моли го изпревари с думите:

— И не му крещи, Ричард. Той вече не е дете. А и не мисля, че е вкъщи.

— Разбира се, че е вкъщи.

— Откъде знаеш?

— Видях го на прозореца горе. Изненадан съм, че дори не знаеш дали синът ти си е у дома.

— Защо? Да не би да го следя непрестанно, я.

— Добре правиш, но какво постигна с това?

Двамата се изправиха един срещу друг настръхнали, с неприкрита враждебност. В отговор на въпроса: „Какво постигна с това?“, Моли отвърна:

— Няма да споря как е трябвало да бъде възпитаван. Да изчакаме трите ти деца да пораснат и тогава да даваме оценки.

— Не съм дошъл да обсъждаме моите деца.

— Че защо не? Обсъждали сме ги стотици пъти. Вероятно си говорил за тях и с Анна.

Последва мълчание, през което и двамата се опитваха да потиснат гнева си, изумени и разтревожени от обзелата ги ярост. Историята им беше следната: Срещнали се през 1935 година. Моли била отдадена на каузата на републиканска Испания. Както и Ричард. (Но както отбелязваше Моли в случаите, когато той говореше за своето увлечение като за неудачно залитане по политическата екзотика: „Че кой не беше тогава?“) Семейство Портмейн, богата фамилия, прибързано решили, че това доказва трайните му комунистически убеждения и го лишили от издръжка. (Моли описваше случая така: „Боже мой, оставиха го без грош. Разбира се, Ричард бе въодушевен. До този момент никога не го бяха възприемали сериозно. Това стана повод веднага да се сдобие с партийна книжка.“) Ричард, чиято единствена дарба, навремето все още неразкрита, била да прави пари, две години живял на гърба на Моли, докато самият той се подготвял да стане писател. (Моли, разбира се, години по-късно, казваше: „Можете ли да си представите по-банална история? Естествено у Ричард всичко бе банално. Тогава всеки без изключение се канеше да става велик писател. Знаете ли коя е най-позорната тайна на комунистите — ама наистина най-ужасната истина? Че всеки стар партиен ветеран — знаете, от онези, за които се смята, че с години са живели единствено с мисълта за партията, та всеки един от тях крие някъде свой стар ръкопис или куп стихове. Всеки се канеше да става Горки или Маяковски на нашето време. Не е ли ужасно? Не е ли жалко? И до един се провалиха! Сигурна съм, че това е показателно, но знам ли за какво!“) Месеци след като напуснала Ричард Моли продължила да го издържа от чувство на презрение. Точно когато неочаквано се отвратил от левицата, решил, че Моли е неморална, немарлива бохемка. За неин късмет обаче вече бил тръгнал с едно момиче и тази връзка, макар и краткотрайна, била достатъчно явна, за да му попречи при развода да получи попечителство над Томи, както я бе заплашвал. Тогава отново го допуснали в лоното на фамилия Портмейн и благоволил да приеме — по закачливо-презрителния израз на Моли — „служба в Ситито“. Моли и сега нямаше точна представа колко влиятелен човек е станал Ричард само защото бе решил да наследи даден пост. По-късно Ричард се оженил за Марион — младо, сърдечно, приятно и кротко момиче, от сравнително известна фамилия. Родили им се трима сина.

Междувременно така разностранно надарената Моли известно време танцувала — само че нямала фигурата на балерина; после пяла и танцувала в едно ревю, но решила, че това е твърде несериозно занимание; започнала уроци по рисуване, ала ги зарязала в началото на войната, когато станала журналистка; по-късно се отказала и от журналистиката, за да започне работа в културен дом на Комунистическата партия; напуснала го по същите причини, както и всички като нея — не издържала убийствената скука; станала второстепенна актриса и след много терзания се примирила, че всъщност е дилетант. Подхранвала себеуважението си от мисълта, че не се е предала — както тя се изразяваше — и не е пълзяла към някое сигурно местенце. Към обезпечен брак.

Тайничко се тревожеше за Томи, за когото бе водила дългогодишна борба с Ричард. Ричард бе особено недоволен, че бе заминала за цяла година и бе оставила момчето в къщата да се грижи само за себе си.

Сега той възмутено заяви:

— През тази година, когато остави момчето само, двамата често се виждахме…

— Непрекъснато ти обяснявам едно и също, или поне се опитвам… — прекъсна го тя. — Обмислих всичко и реших, че ще му се отрази добре да остане сам. Защо винаги говориш за него като за дете? Беше навършил вече деветнайсет, а и го оставих в комфортен дом, с пари и всичко уредено…

— Защо не си признаеш, че си си прекарала страхотно, гуляейки из цяла Европа, без каквито и да е ангажименти към Томи?

— Разбира се, че прекарах добре. И защо не?

Ричард се изсмя високо и грубиянски, а Моли припряно продължи:

— Боже мой, разбира се, че бях щастлива да съм свободна за първи път, откакто родих. И защо не? Погледни се — имаш си Марион, добрата млада съпруга, изцяло отдадена на децата, а ти си правиш каквото щеш… Има и нещо друго. Все се опитвам да ти обясня, но ти никога не слушаш. Не искам детето ми да израсне като ония вързани за полите на майка си англичани. Исках да се почувства самостоятелен. Да, да, не се усмихвай! Не смятам, че трябва да живеем заедно в тази къща, толкова близо един до друг и всеки да знае точно какво върши другият.

Думите й предизвикаха гримаса на раздразнение у Ричард и той отсече:

— Да-да, знам ти теорийките по този въпрос.

При тази забележка се намеси и Анна:

— Не само Моли… всички жени, които познавам… имам предвид жените намясто… се страхуват, че синовете им могат да пораснат някакви си… и имат пълно основание да се тревожат.

Ричард обърна враждебен поглед към Анна, а Моли не изпускаше двамата от очи:

— Да пораснат какви, Анна?

— Бих казала — продължи Анна подчертано дружелюбно — малко нещастни в личния си живот. Или смяташ, че преувеличавам?

Ричард почервеня от яд като рак и се обърна пак към Моли:

— Добре де, не твърдя, че нарочно си направила нещо нередно.

— Благодаря.

— Но какво по дяволите става с това момче? Нито един изпит не е взел като хората, не иска да ходи в Оксфорд, а сега само седи, умува и…

Анна и Моли прихнаха при думата „умува“.

— Тревожа се за момчето — каза Ричард. — Така е.

— Аз също — добави Моли сериозно, — и точно това трябва да обсъдим, нали?

— Непрекъснато му предлагам какво ли не. Каня го на най-различни места, за да се запознае с хора, които ще му помогнат.

Тук Моли отново прихна.

— Добре де, смей се, подигравай се. Но тази ситуация никак не е за смях.

— Като каза „ще му помогнат“, си помислих, че ще му помогнат в емоционално отношение. Все забравям, че си надут, жалък сноб.

— Думите не нараняват — каза Ричард с неочаквано чувство на достойнство. — Наричай ме както щеш. Ти живееш по един начин, аз по друг. Исках да кажа само, че съм в състояние да предложа на момчето… ами всичко, което пожелае. А той просто не проявява интерес. Другояче щяха да стоят нещата обаче, ако се бе изявил като творец сред твоите познати.

— Винаги говориш така, сякаш настройвам Томи срещу теб.

— Разбира се, че го настройваш.

— Ако имаш предвид, че винаги съм говорела открито за начина ти на живот, за ценностите ти, за игрите в името на успеха, то тогава действително го настройвам. Но защо смяташ, че трябва да мълча за нещата, в които вярвам? Винаги обаче съм му казвала — той ти е баща, трябва да опознаеш неговия свят, който реално съществува.

— Много благородно от твоя страна.

— Моли винаги го е карала да прекарва повече време с теб — обади се Анна. — Аз съм свидетел на това. А и аз съм го карала.

Ричард припряно кимаше, с което искаше да каже, че думите им нямат никакво значение.

— Ти нищо не разбираш от деца, Ричард. Те не обичат да се раздвояват — каза Моли. — Виж какви хора познава покрай мен — художници, писатели, актьори.

— И политици. Не забравяй другарите.

— Какво от това? Като порасне, ще познава света, в който живее. Не можеш да кажеш същото за твоите синове. Итън и Оксфорд — това им предстои и на тримата. А Томи знае какво ли не. Той няма да гледа на света като на езеро с рибки в някой парк на едрата буржоазия.

— Така доникъде няма да стигнете — намеси се Анна. Гласът й прозвуча гневно и тя се опита да смекчи тона с шега: — Цялата работа е там, че вие двамата изобщо не е трябвало да се жените, но сте се оженили, или поне не е трябвало да създавате дете, а сте го създали… — В гласа й отново прозвучаха гневни нотки, но после омекна: — Давате ли си сметка, че години наред повтаряте едно и също? Защо веднъж завинаги не проумеете, че никога няма да се разберете и да сложите точка?

— Как да сложим точка, когато трябва да мислим за Томи? — шумно се възпротиви Ричард.

— Трябва ли да викаш? — обади се Анна. — Откъде знаеш, че не е чул всичко отначало докрай? Може би там е бедата. Навярно той непрекъснато се чувства ябълката на раздора.

Моли тутакси отиде до вратата, отвори я и се ослуша.

— Глупости, чувам, че пише на машина горе. — Върна се и каза: — Анна, уморявам се да те слушам, когато говориш като истинска англичанка със стиснати устни.

— Не обичам крясъците.

— Аз пък съм еврейка и ги обичам.

Думите й отново видимо подразниха Ричард:

— Да… и се наричаш мис Джейкъбс. Необвързана госпожица. С оглед правото ти на независимост и самоличност… макар че дявол знае какво точно значи това. Но Томи си има майка, която се казва мис Джейкъбс.

— Дразни те не толкова „мис“ — игриво поде Моли, — а името Джейкъбс. Точно така. Винаги си бил антисемитски настроен.

— По дяволите! — припряно възкликна Ричард.

— Кажи ми колко от близките ти приятели са евреи?

— Според теб аз изобщо нямам близки приятели, а само бизнес контакти.

— С изключение на приятелките ти, разбира се. Любопитно е да отбележа, че след мен три от изгорите ти бяха еврейки.

— Боже мой! — възкликна Анна. — Тръгвам си! — и тя наистина слезе от перваза. Моли се засмя, стана и я бутна обратно.

— Трябва да останеш. Ти си съдия. Очевидно се нуждаем от такъв.

— Добре тогава — твърдо отвърна Анна. — Ще бъда. Веднага престанете да се карате. За какво всъщност се разправяте? Та ние всички сме на едно мнение, всички даваме едни и същи съвети, не е ли така?

— Нима? — възкликна Ричард.

— Да, така е. Моли смята, че трябва да предложиш на Томи работа в някое от твоите… онези там… — и тя като Моли по навик говореше с презрение за света на Ричард, на което той се усмихна ядосано.

— Значи едно от моите „онези там…“? И ти си съгласна, Моли?

— Ако ми дадеш възможност да изразя мнение, да.

— Ето, виждате ли — отсече Анна, — дори няма за какво да спорите.

Сега Ричард си наля уиски с привидно спокойствие. Моли изчакваше, и тя привидно спокойна.

— Значи, разбрахме се, така ли? — попита Ричард.

— Очевидно не — отвърна Анна. — Защото Томи трябва да се съгласи.

— Ето че се върнахме там, откъдето започнахме. Моли, мога ли да те попитам как така не възразяваш любимият ти син да се изложи на въздействието на парите?

— Защото съм го възпитала така, че… Той е човек намясто. При него всичко е наред.

— С други думи не може да бъде покварен от мен, така ли? — Ричард едва потискаше гнева си и се усмихваше. — А мога ли да попитам откъде си толкова сигурна в ценностната си система? Тя претърпя сериозен крах през последните две години, нали?

Двете жени се спогледаха и сякаш си казаха: Нямаше как да не го спомене, стига толкова.

— Не ти ли е минавало през ума, че проблемът на Томи е, че през по-голямата част от живота си е бил заобиколен от комунисти или хора, които се наричат така, и че почти всички, които е срещал досега, по един или друг начин са били объркани хора. А сега всички те се канят да напуснат партията или вече са го сторили. Не мислиш ли, че това го разстройва?

— Безспорно — съгласи се Моли.

— Безспорно — повтори Ричард с ядна усмивка. — И нищо повече… А колко струва незаменимата ти ценностна система?… Та Томи е израснал с идеите за красотата и свободата на славната съветска страна!

— Няма да говоря за политика с теб, Ричард.

— Точно така — отсече Анна, — не бива да говорите за политика.

— Че защо не, когато се налага?

— Защото ти всъщност не разговаряш — отвърна Моли. — Ти просто цитираш лозунги от вестниците.

— Нека тогава го кажа по друг начин. Преди две години с Анна тичахте по събрания и организирахте какво ли не…

— Не и аз — възпротиви се Анна.

— Не се хващай за думата. Във всеки случай Моли го правеше. И сега какво? Русия претърпя провал и на какъв хал са другарите днес? Повечето преживяват нервни кризи или правят пари, доколкото разбирам.

— Бедата е там — каза Анна, — че социализмът в тази страна е в криза…

— Както и навсякъде другаде.

— И така да е. Твърдиш, че един от проблемите на Томи е, че е възпитаван като социалист, а времената днес са много трудни за социалистите… и ние сме напълно съгласни.

— Все „ние“. Това социалистическото „ние“ ли е или просто значи „ние двете с Анна“?

— Социалистическото — поради естеството на спора.

— Но през последните две години направихте завой.

— Не сме. Въпрос на цялостно отношение към живота.

— Значи искаш да ме убедиш, че отношението ти към живота, което е доста анархистично, доколкото виждам, всъщност е социалистическо, така ли?

Анна погледна Моли. Моли едва забележимо поклати глава, но Ричард забеляза и рече:

— Значи няма смисъл да се говори с деца, така ли? Направо ме смайваш с тази твоя ужасна самонадеяност. На какво отгоре, Моли? Какво представляваш ти? В момента изпълняваш роля в шедьовър със заглавие „Крилете на Купидон“.

— Второстепенните актриси не си избират пиесите. Освен това цяла година гулях, без да работя, и фалирах.

— С други думи самочувствието ти очевидно идва от гуляенето, а не от работата.

— Свиря „край“! — намеси се Анна. — Аз съм съдията и обявявам край на този спор. Говорехме за Томи.

Без да обръща внимание на Анна, Моли продължи атаката.

— Това, дето го казваш за мен, може да е вярно, може и да не е. А твоята самонадеяност откъде идва? Не искам Томи да става бизнесмен. Ти едва ли би могъл да му бъдеш пример в това отношение. Неведнъж си ми казвал, че всеки може да стане бизнесмен. Хайде, хайде, Ричард, стига, нима забрави колко пъти си идвал при мен и си казвал, че животът ти е празен и безсмислен?

Анна бързо й направи знак да си мери приказките, но Моли само сви рамене:

— Добре де, не съм тактична. Но защо трябва да бъда? Ричард твърди, че моят живот не струвал нищо и аз съм съгласна с него, но какво представлява неговият? Ричард, погледни само бедната Марион, за теб тя е просто домакиня, стопанка на къщата и никога човешко същество. Или тримата ти сина, които нямат друг избор, освен да минат през мелачката на едрата буржоазия само защото ти желаеш това. А какво да кажем за смешните ти, жалки авантюри? Да не би да очакваш да бъда впечатлена от всичко това?

— Както виждам, вие двете сте ме обсъждали все пак — отбеляза Ричард, като погледна Анна с открита враждебност.

— Не сме — отвърна Анна — или поне не сме казали нищо по-различно от това, което винаги сме твърдели. Щом говорим за Томи, трябва да отбележа, че той идва при мен и го посъветвах да се срещне с теб, Ричард, и да види дали не би приел някоя служба на експерт… е, не е казано да бъде нещо, свързано непременно с бизнес, бизнесът е скука, нещо творческо, като например ООН или ЮНЕСКО. Ти би могъл да го уредиш там, нали?

— Да.

— И той какво ти отговори, Анна?

— Каза ми, че искал първо да помисли. Защо не? Той е на двайсет. Защо да не помисли и да не опита едно-друго, щом иска? Защо трябва да го тормозим?

— Проблемът на Томи е, че никой никога не го е тормозил — каза Ричард.

— Благодаря ти — отвърна Моли.

— Него никой никога не го е насочвал. Моли просто го оставяше сам да се справя като голям човек, при това винаги. Какво, мислиш, разбира едно дете от такива неща като свобода, „прецени сам, аз няма да ти влияя“, и то редом с всичко останало — другарите, дисциплината, саможертвата и подчинението на ръководството…

— Сега ти трябва да направиш следното — заяви Моли — да му намериш служба в някоя от твоите там кантори, която да не е свързана само със спекулации, повишения и правене на пари. Гледай да е нещо по-творческо. А после покажи мястото на Томи и го остави сам да реши.

Ричард с почервеняло от яд лице над яркожълтата и възтясна риза въртеше чашата уиски в ръце и се взираше в нея.

— Благодаря — каза той най-после. — Ще намеря. — В гласа му прозвуча такава непоколебима увереност относно достойнствата на службата, която би предложил на сина си, че Анна и Моли за пореден път се спогледаха с вдигнати вежди, а то значеше — както винаги, пак си говореха нахалост. Ричард улови погледа им и рече:

— И двете сте ужасно наивни.

— Относно бизнеса ли? — отвърна Моли с обичайния си силен и звънък смях.

— Относно големия бизнес — тихо вметна Анна, развеселена. От разговорите си с Ричард с удивление бе разбрала колко влиятелен е той. Ала вместо да се издигне в очите й, той сякаш се бе смалил на фона на международните финанси. И тя още повече обикна Моли заради пълната й липса на страхопочитание към този човек, нейния бивш съпруг, който всъщност бе един от финансовите магнати в страната.

— О-о-о-о-о-о? — с досада простена Моли.

— Много голям бизнес — повтори Анна през смях, в опит да накара Моли да го проумее, но актрисата просто отхвърли думите й с обичайното си енергично свиване на раменете с разперени ръце, след което постави белите си ръце с дланите нагоре върху коленете.

— Ще й го обясня след малко, ще се шашне — подхвърли Анна към Ричард — или поне ще опитам.

— Какво значи всичко това? — заинтересува се Моли.

— Безсмислено е. — В гласа на Ричард се долови едновременно сарказъм, неприязън и възмущение. — Знаеш ли, през всичките тези години тя е проявявала такава пълна липса на интерес, че дори веднъж не ме попита за бизнеса.

— Ти плащаше таксите на Томи в училище и нищо друго не исках от теб.

— Ти представяше Ричард пред всички като… как да кажа… някакъв предприемчив дребен бизнесмен, преуспял бакалин например — каза Анна. — А изведнъж се оказва, че през цялото време той е бил магнат. В истинския смисъл. Голяма клечка. От ония, които би трябвало да мразим… по принцип — добави Анна през смях.

— Не може да бъде! — възкликна Моли с внезапен интерес и огледа бившия си съпруг, леко изненадана, че този обикновен и според нея не особено интелигентен мъж може изобщо да представлява нещо.

Анна разбра какво изразява погледът й — тя си мислеше същото — и се засмя.

— Боже мой — възкликна Ричард, — да говоря с вас е все едно да разговарям с туземци.

— Защо? — попита Моли. — Защото не сме впечатлени ли? Че ти дори не се издигна сам. Всичко наследи.

— Какво значение има? Важен е резултатът. Системата може и да е порочна, затова няма да спорим — а и не бихме могли, защото и двете сте пълни невежи по икономика, но именно тя движи тази страна.

— Да, разбира се — рече Моли. Ръцете й, с длани нагоре, все още бяха върху коленете. Сега ги скръсти в скута си и без да иска, застана като дете, което сякаш очаква да му бъде изнесен урок.

— Но защо да я презираме? — Ричард очевидно желаеше да продължи, но при вида на смирено, подигравателно скръстените ръце спря: — Боже господи! — възкликна той и се отказа.

— Ама ние не я презираме. Твърде е… анонимна… за такава реакция. Ние презираме… — Моли премълча думата теб и сякаш позасрамена от липсата си на обноски, промени безмълвно предизвикателната си поза и бързо скри ръце зад гърба си. Докато я наблюдаваше, Анна си помисли развеселена, Ако кажа на Моли, че е накарала Ричард да млъкне само като му се е подиграла с движението на ръцете, не би ме разбрала. Прекрасно е да имаш подобна дарба, цяло щастие е наистина…

— Да, знам, че ме презирате, но на какво основание? Та ти си полууспяла актриса, а Анна е написала една-единствена книга.

Анна несъзнателно вдигна ръце и като докосна нехайно коляното на Моли, безмълвно й предаде: „Колко си досаден, Ричард.“ Ричард ги погледна и се намръщи.

— Това е отделен въпрос — отсече Моли.

— Така ли?

— Важното е, че не сме се поддали — със сериозен тон отвърна Моли.

— На какво?

— Щом сам не знаеш, не можем да ти обясним.

Ричард едва не скочи от стола — Анна забеляза как мускулите на краката му се опъват и потрепват. За да предотврати кавгата, тя бързо заговори с тон, който да смири гнева му:

— Лошото е, че непрестанно говорите, но сте много далеч от… съществените неща, нищо не разбирате.

Намесата й бе успешна. Ричард се обърна към нея с цяло тяло и се наведе напред, тъй че тя усети топлите му, гладки, загорели ръце, леко покрити със златисти косъмчета, открития му загорял врат, загарялото му, пламнало лице. Леко трепна от неволното неприятно усещане, когато той заяви:

— Е, Анна, имах честта да те опозная по-добре отпреди, но ти съвсем не остави у мен впечатлението, че си наясно със себе си, че знаеш какво искаш и как да подхождаш към нещата.

Съзнавайки, че се изчервява, Анна с усилие го погледна право в очите и нарочно заговори провлачено:

— А може би това, което не харесваш, е, че аз добре знам какво искам, винаги съм готова да опитам нещо различно, никога не се заблуждавам относно посредствеността, а и знам кога да откажа. Е-е-е?

Бързо поглеждайки ту нея, ту него, Моли възкликна силно, после направи жест на удивление, като изразително отпусна ръце на коленете си, и неволно поклати глава — отчасти защото се бе потвърдило едно нейно подозрение, но също и в знак, че одобрява грубостта на Анна.

— Какво значи това? — рече тя провлачено и толкова високомерно, че Ричард извърна очи от Анна и погледна към нея. — Ако пак ще ни упрекваш как живеем, ще кажа само, че е най-добре да млъкнеш, като се има предвид твоят личен живот.

— Аз съблюдавам правилата — заяви Ричард с такава готовност да се държи, както те очакват, че в миг и двете прихнаха.

— Да, скъпи, знаем — увери го Моли. — А как е Марион? Много бих искала да знам.

— Разбирам, че сте обсъждали въпроса — заяви Ричард за трети път.

— Казах на Моли, че дойде да ме видиш — поясни Анна. — Казах й още, че и Марион ме посети, макар пред теб да не го споменах.

— Е, разправяй — рече Моли.

— Ами — заговори Анна, сякаш Ричард изобщо не беше там, — Ричард се тревожи, защото Марион му създава проблеми.

— Дотук нищо ново — отбеляза Моли с равен глас.

Ричард седеше като истукан и поглеждаше ту едната, ту другата. Те изчакваха, готови да сменят темата, готови той да стане и да си тръгне или да започне да се оправдава. Ала той не проронваше и дума. Седеше като омагьосан пред двете пламнали от враждебност към него жени, сплотени в презрителния си смях. Дори кимна, сякаш казваше: „Добре, продължавайте!“

— Както всички знаем — поде Моли, — Ричард сключи неравностоен брак — о, естествено не като обществено положение, той внимаваше да не допусне такава грешка, но, цитирам, „тя е една мила, обикновена женичка“, макар че за щастие с толкова лордове и лейдита из родословното й дърво по непряка линия тя несъмнено е много полезна като реклама.

При тези думи Анна прихна — „лордовете“ и „лейдитата“ нямаха нищо общо с парите, които Ричард управлява. Но Моли, без да й обръща внимание, продължи:

— Разбира се, на практика всички мъже, които човек познава, са женени за мили, обикновени, скучни женички. Жалко за тях. Всъщност Марион е добър човек и изобщо не е глупава, но от петнайсет години е съпруга на мъж, който я кара да се чувства глупава…

— Какво ли биха правили тези мъже без глупавите си съпруги? — въздъхна Анна.

— О, направо не мога да си представя! Прииска ли ми се да се почувствам депресирана, се сещам за всички ония блестящи мъже, които познавам, женени за глупавите си съпруги. Направо да ти се скъса сърцето, наистина! Та стигнахме до глупавата, обикновена Марион. Разбира се, Ричард й бе верен точно толкова дълго, колкото и повечето мъже — тоест докато тя постъпи в родилния дом да роди първото си бебе.

— Защо трябва да започваш толкова отдалече? — неволно възкликна Ричард, сякаш водеха сериозен разговор, при което двете жени отново избухнаха в смях.

Моли смени тона и каза сериозно, но припряно:

— По дяволите, Ричард, защо говориш идиотщини? Обзет си от самосъжаление заради Марион, която е ахилесовата ти пета, а ми разправяш, че съм почвала отдалеч — укорително го сряза Моли. — Докато Марион постъпи в родилния дом.

— Това беше преди тринайсет години — засегна се Ричард.

— Ти веднага дотича при мен. Изглежда, очакваше начаса да скоча в леглото с теб и мъжкото ти честолюбие остана дълбоко засегнато, когато отказах. Не си ли спомняш? Но ние, свободните жени, знаем, че щом съпругите на приятелите ни постъпят в родилния дом, те всички до един веднага довтасват при някоя приятелка на съпругите им, за да преспят с нея… Бог знае защо, това е една от хилядите изумителни психологически загадки, но е факт. Навремето аз нямах приятелки, та кой знае при коя си отишъл…

— Откъде знаеш, че съм отишъл при някоя?

— Защото Марион знае. Жалко, че тези неща се разчуват. А след това последваха още много момичета и Марион знаеше за всяка една, понеже ти имаше нужда да й изповядваш греховете си. Иначе удоволствието се губи, нали?

Ричард сякаш понечи да стане и да си тръгне — Анна отново видя как мускулите на бедрата му се стягат и отпускат. Но се отказа от това намерение и остана като закован на мястото си. На устните му бе застинала крива усмивчица. Имаше вид на човек, решил да отвръща на камшика с усмивка.

— Междувременно Марион отгледа три деца. Беше много нещастна. От време на време й намекваше, че няма да е зле да си намери любовник, та да сте донякъде квит. Дори й подхвърляше, че била еснафка, че е досадно консервативна… — Тук Моли млъкна и широко се усмихна. — Ама ти наистина си един надут, жалък лицемер — рече тя почти дружелюбно. Дружелюбно, но и презрително. Ричард отново неловко размърда крака и промълви като хипнотизиран:

— Продължавай. — Сетне, съзнавайки, че сам си го проси, бързо добави: — Любопитен съм да чуя твоята версия.

— Но не и изненадан, нали? — попита Моли. — Никога не съм крила от теб какво мисля за отношението ти към Марион. С изключение на първата година ти винаги си я пренебрегвал. Докато децата бяха малки, тя изобщо не те виждаше. С изключение на случаите, когато трябваше да посреща бизнес партньорите ти, да организира официални вечери и всякакви подобни глупости. Но за себе си не правеше нищо. И тогава един мъж прояви интерес към нея, а тя бе достатъчно наивна да реши, че ти не би имал нищо против, след като толкова пъти й бе казвал: „Защо не си намериш любовник?“, когато тя негодуваше заради твоите момичета. И тъй, тя преживя своята авантюра и това отприщи всички злини. Ти не можа да го понесеш и започна да я заплашваш. После той пожела да се ожени за нея и да вземат трите деца — да, той наистина държеше на нея. Но не! Изведнъж ти започна да говориш за морал като разгневен старозаветен пророк.

— Той беше много млад за нея и връзката им нямаше да изтрае дълго.

— Искаш да кажеш, че можеше и да не е щастлива с него, така ли? Нима си бил загрижен за нейното щастие? — презрително се усмихна Моли. — Не, честолюбието ти бе наранено. Доста се потруди да я накараш отново да се влюби в теб, то не бяха сцени на ревност, любовни излияния, целувки — докато накрая тя окончателно скъса с него. И в мига, в който си я възвърна, отново загуби интерес към нея и се върна при секретарките на мекия диван в красивия си, просторен офис. И сега се тръшкаш колко е несправедливо, че Марион се чувства нещастна, прави сцени и пие повече, отколкото трябва. Или може би трябва да кажа, че пие повече, отколкото й се полага като съпруга на мъж с твоето положение. Е, Анна, да се е случило нещо ново, откакто заминах преди година?

— Излишно е да правиш театър от всичко това, и то неумело — обади се ядосан Ричард. След като се включи и Анна, схватката вече не бе само между него и бившата му съпруга и той истински се разгневи.

— Ричард дойде да ме пита дали смятам, че има основание да изпрати Марион в дом или нещо подобно. Тъй като влияела зле на децата.

Моли си пое дълбоко дъх.

— Не може да бъде, Ричард!

— Може. Не виждам нищо толкова ужасно. По онова време тя пиеше много и беше лош пример за момчетата. Една нощ Пол… сега вече е на тринайсет… станал да пие вода и я заварил на пода в безсъзнание, мъртвопияна.

— Нима наистина смяташе да я изпратиш в дом? — Гласът на Моли бе станал безизразен, загубил дори нотките на презрение.

— Добре де, Моли, какво би направила ти на мое място? Пък и няма за какво да се тревожиш — заместничката ти бе не по-малко шокирана от теб. Анна ме накара да се почувствам безкрайно виновен — той отново се усмихна, макар и тъжно. — Всъщност след всяка среща с вас все се питам дали действително заслужавам такова пълно неодобрение. Ти преувеличаваш нещата, Моли. Говориш за мен така, сякаш съм някой от типа на Синята брада. Имал съм пет-шест незначителни авантюри. Като повечето женени мъже, които познавам. Но техните жени не се пропиват.

— Навярно щеше да е по-добре, ако наистина си бе избрал някоя глупава и безсърдечна жена — отбеляза Моли. — Или поне да не й бе разправял какви ги вършиш! Глупава била! Та тя струва хиляда пъти повече от теб!

— Това се разбира от само себе си — отвърна Ричард. — Ти винаги изхождаш от позицията, че всички жени са по-добри от мъжете. Само че това не променя нещата. Слушай, Моли, Марион ти вярва. Моля те, срещни се и поговори с нея.

— И какво да й кажа?

— Не знам. Все ми е едно. Каквото решиш. Кажи й, че съм идиот, глупак, както щеш, само се опитай да я накараш да спре да пие.

Моли въздъхна преднамерено театрално и седна, загледана в него с полусъчувствено-полупрезрително присвити устни.

— Не знам какво да кажа — рече тя най-накрая. — Наистина е невероятно. Ричард, защо не предприемеш нещо? Защо поне не се опиташ да й покажеш, че я харесваш? Заведи я на курорт или нещо подобно.

— Заведох я в Италия — каза той, като не успя да скрие раздразнението в гласа си, че му се е наложило да я вземе със себе си.

— Ричард! — възкликнаха двете жени в един глас.

— На нея не й е приятно с мен — заоправдава се той. — През цялото време ме наблюдаваше… виждах, че не сваля очи от мен дали няма да погледна към друга жена, чакаше да ме хване. Не мога да понасям подобно нещо.

— А пиеше ли, докато бяхте там?

— Не, но…

— Ето, виждаш ли! — възкликна Моли и разпери ослепително белите си ръце, сякаш казваше: „Какво повече искаш?“

— Слушай, Моли, тя не пиеше, защото беше нещо като игра, разбираш ли? Почти като сделка — аз няма да пия, ако ти не поглеждаш към момичетата. Едва не откачих. А в края на краищата мъжете имат и някои чисто практически затруднения — знам, че еманципирани жени като вас ще приемат това за нормално… но нищо не мога да направя, когато една жена ме дебне като тъмничар… да легна с Марион след един от ония прекрасни курортни следобеди означаваше игра на „хайде да те видим сега как ще се докажеш“. Накратко, с Марион не ми ставаше. Ясно ли ви е? Върнахме се преди седмица. Засега тя е добре. Всяка вечер се прибирам като примерен съпруг, сядаме и си говорим любезно. Тя внимава да не ме разпитва какво съм правил през деня и с кого съм се срещал. А аз се старая да не гледам докъде е уискито в бутилката. Но излезе ли от стаята, веднага поглеждам към бутилката, а и чувам как мозъкът й прещраква „Не може да не е бил с друга жена, щом не ме желае“. Това е същински ад! Слушай, Моли! — Той се наведе напред и заговори с отчаяно откровен тон: — Слушай, Моли! Не можеш да говориш, както ти изнася. Вие двете все критикувате брака като институция и може и да сте прави. Сигурно сте прави. Досега не съм чувал за брак, който действително да е такъв, какъвто би трябвало. Добре. Само че самите вие стоите далеч от него. Съгласен съм, това е дяволска институция. Но аз съм вътре в капана, а вие двете морализаторствате от безопасно почетно разстояние.

Анна сдържано погледна към Моли, а Моли вдигна вежди и въздъхна.

— Какво има? — попита Ричард заинтригуван.

— Мислим си за безопасността на почетното разстояние — отвърна Анна в тон с неговото оживление.

— Хайде, стига! — намеси се Моли. — Даваш ли си сметка на какво са осъдени жени като нас?

— Нямам представа — отвърна Ричард — и честно казано, не ме интересува. Това е вашата си орис, защо да ме е грижа. Обаче знам, че имате поне един проблем по-малко, чисто физически — как да получиш ерекция с жена, за която си женен от петнайсет години.

Каза го свойски, сякаш разкрива последната си карта.

След кратко мълчание Анна рече:

— Сигурно нямаше да е толкова трудно, ако си бе направил труда да привикнеш.

А Моли допълни:

— Физически проблем ли? Значи физически, така ли? Емоционален е проблемът. Ти започна да спиш с други жени много скоро след сватбата по чисто емоционални причини, тук физическите проблеми нямат нищо общо.

— Тъй ли? Лесно ви е на вас, жените.

— Не, не ни е лесно. Но поне сме достатъчно здравомислещи, та да не използваме думи като „физически“ и „емоционален“, сякаш нямат нищо общо помежду си.

Ричард се тръшна обратно на стола и се изсмя.

— Добре де — рече той най-после, — аз съм виновният. Разбира се. Така да е. Трябваше да се сетя. Но искам да ви питам вас двете едно нещо — наистина ли мислите, че вината е изцяло моя? Според вас злодеят съм аз. Но защо?

— Трябваше да се ожениш по любов — простичко отговори Анна.

— Да! — потвърди Моли.

— Боже господи! — възкликна Ричард, съвсем объркан. — Боже господи! Отказвам се. След всичко, което казах — при това, имайте предвид, никак не ми беше лесно… — рече той едва ли не заканително и цял пламнал, когато двете жени отново се затресоха от смях: — Никак не е лесно да говориш откровено за секс с жени.

— Не виждам защо. Това, което каза, съвсем не е нещо ново — отбеляза Моли.

— Ти си едно… едно такова надуто копеле — рече Анна. — Разправяш ни всичко това, сякаш е последно прозрение на някой оракул. Обзалагам се, че останеш ли насаме с мадама, все за секс говориш. Какво ни се правиш на толкова изискан, само защото сме две ли?

— Все още нищо не сме решили за Томи — неочаквано каза Моли.

Зад вратата се прошумоли, Анна и Моли доловиха шума, но Ричард нищо не чу и рече:

— Добре, Анна, прекланям се пред тънкия ти усет. Няма какво повече да си кажем. Добре. А сега искам вие, две извисени жени, да уредите нещо. Искам Томи да дойде да живее при нас с Марион. Ако благоволи. Или не харесва Марион?

Моли сниши глас и каза, поглеждайки към вратата:

— Не се тревожи. Когато Марион идва, с Томи си говорят с часове.

Откъм коридора се чу нещо като прокашляне или падане на предмет. Тримата млъкнаха, вратата се отвори и влезе Томи.

Не можеше да се разбере дали е чул нещо. Първо учтиво поздрави баща си: „Здравей, татко!“, кимна на Анна със сведен поглед, за да й подскаже да не напомня, че при последната им среща е разкрил душата си пред състрадателното й любопитство, а към майка си отправи дружелюбна, но иронична усмивка. После им обърна гръб, за да си сложи малко от останалите в белия съд ягоди, и попита през рамо:

— А как е Марион?

Значи беше чул. Анна си помисли, че като нищо е способен да стои на вратата и да подслушва. Да, можеше да си го представи как подслушва със същата сдържана, иронична усмивка, с която поздрави майка си.

От смущение Ричард не отвърна и Томи повтори:

— Как е Марион?

— Добре — любезно отвърна Ричард. — Много добре наистина.

— Хубаво. Защото когато вчера се срещнахме на кафе, ми се стори доста зле.

Моли тутакси погледна Ричард с вдигнати вежди, Анна направи лека гримаса, а Ричард ги гледаше направо свирепо, с укор, че те са виновни за създалото се положение.

Томи седна и бавно започна да яде ягодите, като продължи да отбягва погледите им и с всяко свое движение да показва, че не си дават сметка колко наясно е с положението и колко неумолим е в преценката си за тях. Приличаше на баща си. Бе набит, закръглен младеж, тъмен като него, без помен от жизнеността и устрема на майка си. За разлика от Ричард обаче, чието непреклонно твърдоглавие бе очевидно — таеше се в тъмните му очи и се проявяваше във всяко припряно, целенасочено движение, Томи имаше вид на затворен човек, пленник на собствената си природа. Тази сутрин бе облечен в яркочервена спортна блуза и широки сини дънки, но в строг бизнес костюм би изглеждал по-добре. Всяко негово движение, всяка дума бяха някак забавени. Моли се бе оплаквала, съвсем на шега, разбира се, че приличал на човек, който се е зарекъл да брои до десет, преди да заговори. А едно лято, когато си бе пуснал брада, се оплакваше, пак на шега, че изглеждал, като да е залепил коцкарска брада на сериозното си лице. Бе продължила със същите шумни и закачливи забележки, докато Томи не издържа: „Да, знам, че би искала да приличам на теб — искам да кажа, да съм привлекателен. Ама на, лош късмет, имам само твоя характер, а би трябвало да е обратно. Да, разбира се, ако имах твоята външност и характера на баща ми — е, поне неговата издръжливост, щеше да е много по-добре.“ — И упорито продължи да го повтаря, както обикновено постъпваше, когато искаше да я накара да се съгласи с нещо, което тя съзнателно отказваше да проумее. Няколко дни Моли място не си намери от тревога, дори позвъни на Анна:

— Не е ли ужасно, Анна? Не е за вярване! Години наред живееш с някаква мисъл, свикваш с нея и изведнъж някой изтърсва нещо и разбираш, че и други са мислили по този въпрос?

— Ти естествено не би искала той да бъде като Ричард, нали?

— Не, но е абсолютно прав за издръжливостта на Ричард. А как само го каза — лош късмет е, че имам твоя характер.

Томи поглъщаше ягода след ягода, докато не остана нито една. Мълчеше. Те също. Наблюдаваха го как яде, сякаш ги бе заставил да го гледат. Ядеше внимателно. Устата му се движеше така, сякаш отмерва думи — всяка дума поотделно, всяка ягодка поотделно. И непрестанно се мръщеше, тъмните му, меки вежди бяха свъсени като на малко момче, надвесено над учебник. А преди всяка хапка дори закръгляше устни като старец. По-скоро като слепец, помисли си Анна, като си припомни как се хранят незрящите. Преди време бе седяла във влака срещу слепец. Той точно така съзнателно и внимателно бе закръглял устни в горчива гримаса. И очите му бяха същите като на Томи, когато гледаше към някого — сякаш обърнати навътре. Макар че онзи, разбира се, беше сляп. Анна усети, че и сега я обзема лек ужас, както тогава, когато бе седяла срещу слепеца, вгледана в незрящите му очи, които сякаш бяха размътени от пълната самовглъбеност. Знаеше, че и Ричард, и Моли се чувстват по същия начин — бяха се смръщили и правеха неволни нервни тикове. Той нарочно тероризира и трима ни, помисли си Анна с раздразнение, отвратително ни тероризира. И отново си го представи как е стоял до вратата и е подслушвал навярно дълго време. Вече бе напълно уверена в това, макар несправедливо, и изпита неприязън към момчето, задето си играе така с тях и ги заставя да седят и да го гледат.

Анна се бореше със себе си въпреки категоричната забрана, която Томи безмълвно излъчваше, да каже нещо и да наруши мълчанието, когато той изведнъж остави чинията, внимателно сложи лъжицата отгоре и спокойно заяви:

— Вие, тримата, пак сте ме обсъждали.

— Не, разбира се — рече Ричард искрено и убедително.

— Да, разбира се — обади се Моли.

Томи дари и двамата с разбираща усмивка и продължи:

— Дошъл си във връзка със службата в някоя от твоите компании. Е, аз наистина обмислих всичко, както тя ми препоръча, но, ако нямаш нищо против, мисля да откажа.

— О, Томи! — отчаяно възкликна Моли.

— Непоследователна си, майко — рече Томи, като се обърна с лице към нея, без да я поглежда. Имаше навик да извръща лице към някого, а погледът му да си остава обърнат навътре в самия него. Изглеждаше намръщен, дори глуповат в усилието си да бъде справедлив към всички. — Знаеш, че не става дума просто да постъпя на работа, нали? Всъщност трябва да заживея като тях. — Ричард размърда нозе и шумно въздъхна, но Томи продължи: — Не приемай думите ми като критика, татко.

— Интересно как да ги възприемам тогава? — отвърна Ричард и гневно се изсмя.

— Не е критика, а въпрос на ценностна система — тържествуващо уточни Моли.

— По дяволите! — изруга Ричард.

Томи не ги удостои с внимание и продължи да седи, обърнат към майка си.

— Проблемът е там, че за добро или зло, си ме възпитала да вярвам в определени неща, а сега ми заявяваш, че преспокойно мога да постъпя на работа в компаниите на Портмейн. Защо?

— Да не искаш да кажеш — попита Моли, измъчвана от угризения, — защо не ти предложа нещо по-добро ли?

— Навярно по-добро няма. Не си виновна ти. Не това исках да кажа — той изрече тези думи тихо, но толкова категорично, че Моли съвсем искрено въздъхна шумно, сви рамене и разпери ръце.

— Нямам нищо против да бъда като твоите приятели, не е там работата. От толкова години ви слушам — вие май всички живеете в някакъв хаос или поне така ви се струва, дори да не е вярно — рече той със свъсени вежди, като изговаряше всяка фраза след внимателно обмисляне. — Нямам нищо против, но при вас всичко е абсолютна случайност. Никога не сте си казвали ще стана такъв и такъв човек. Искам да кажа… мисля, че и за вас двете с Анна е настъпил миг, когато сте си казали, при това дори изненадани: Я какъв човек съм била!

Анна и Моли се усмихнаха една на друга и на него, признавайки, че е прав.

— Добре тогава — наперено се обади Ричард. — Значи нещата се изясниха. Щом не искаш да бъдеш като Анна и Моли, има и друга възможност.

— Почакай — възрази Томи. — Не съм бил достатъчно ясен, щом говориш така. Не бързай.

— Но трябва да се занимаваш с нещо — уплашено и троснато извика Моли без капка шеговитост в гласа си.

— Но ти самата нищо не правиш — отвърна Томи, сякаш това бе повече от очевидно.

— Току-що каза, че не желаеш да бъдеш като нас — каза Моли.

— Не че не бих искал, а не мисля, че мога. — После се обърна към баща си и търпеливо заобяснява: — Проблемът при майка ми и Анна е следният: човек не им казва Анна Улф, писателката, нито Моли Джейкъбс, актрисата, освен ако не ги познава. Защото те не са… искам да кажа… не са това, с което се занимават. Но ако аз започна да работя при теб, ще съм това, с което се занимавам. Сега разбираш ли?

— Честно казано, не.

— Искам да кажа, по-скоро бих станал… — той се поколеба и замълча за миг, мърдайки навъсено устни. — Мислил съм по въпроса, защото знаех, че ще се наложи да ви го обяснявам — каза Томи спокойно, напълно подготвен да се изправи пред несправедливите претенции на родителите си. — Хора като Анна, Моли и техните приятели не са една-единствена личност, а няколко. И, разбираш ли, те могат да се променят и да стават различни. Не че характерите им се променят, а чисто и просто не са сложени в определен калъп. И ако нещо се случи в света, ако стане някаква промяна, избухне революция или нещо подобно… — Той търпеливо изчака рязкото, шумно раздразнение на Ричард при думата „революция“ и продължи: — Те биха се променили, ако се наложи. Но ти никога няма да се промениш, татко. Няма как да живееш по-различно — заключи той и отново, както винаги, нацупи устни.

— Ще бъдеш много нещастен — почти изстена Моли.

— Да, това е друга тема… — каза Томи. — Последния път, когато обсъждахме всички тези неща, ти пак завърши с думите: „О, но ще бъдеш много нещастен!“ Сякаш това е най-лошото. Ако ще обсъждаме кой е нещастен, не бих казал, че ти или Анна сте щастливи, но поне сте много по-щастливи от баща ми. А за Марион да не говорим — добави той тихо, като пряк укор към баща си.

Ричард гневно отвърна:

— Трябва да чуеш и моето мнение по въпроса, а не само на Марион.

Без да обръща внимание на думите му, Томи продължи:

— Съзнавам, че може би ви изглеждам смешен. Предварително знаех, че това ще ви прозвучи наивно.

— Разбира се, че е наивно — каза Ричард.

— Не е наивно — каза Анна.

— Анна, след последния ни разговор, се прибрах вкъщи и си рекох: „Анна сигурно ме мисли за ужасно наивен.“

— Не съм си и помислила такова нещо. Но не е там работата. Ти като че ли не разбираш, че искаме да постигнеш повече от нас.

— А защо?

— Може би още не е късно и ние да се променим към добро? — с уважение към младостта каза Анна. Усетила емоционалните нотки в гласа си, тя се засмя: — Боже мой, Томи, нима не разбираш, че постоянно живеем с чувството, че ни съдиш?

Томи за пръв път наистина ги погледна, и то закачливо — първо нея, после майка си, като се усмихваше.

— Забравяте, че цял живот съм ви слушал разговорите. Тъй че ви познавам добре, така ли е? Вярно, че според мен понякога се държите като деца, но по-добре така, отколкото… — той замълча, без да поглежда към баща си.

— Жалко, че никога не си ми давал възможност да говоря — обади се Ричард с тон на самосъжаление и Томи начаса реагира на думите му, като се затвори, сякаш баща му го нямаше. После се обърна към Анна и Моли:

— Бих предпочел да съм неудачник като вас, отколкото преуспял и прочие. Това не значи, че избирам провала. Човек не го избира предварително. Знам какво не искам, но не съм наясно какво искам.

— Може ли един-два практически въпроса — обади се Ричард, докато Анна и Моли се спогледаха при думата „неудачник“, в която момчето бе вложило същия смисъл като тях. И все пак нито една от двете не я бе употребявала досега за себе си — поне не толкова категорично и на място.

— А как ще се издържаш? — запита Ричард.

Моли се ядоса. Не желаеше язвителната насмешка на Ричард да изтръгне Томи от безметежното време за размисъл, което му бе осигурила.

— Стига майка да не възразява — каза Томи, — нямам нищо против да поживея малко за нейна сметка. В края на краищата не харча почти нищо. Но ако се наложи да си изкарвам хляба, винаги бих могъл да стана учител.

— И ще се убедиш, че подобен начин на живот ще те ограничава много повече от това, което ти предлагам аз — каза Ричард.

Томи се смути:

— Струва ми се, че не си разбрал какво се опитвам да ти кажа. Сигурно не се изразих ясно.

— Ще станеш безделник, който само виси по кафенетата — каза Ричард.

— Не, не мисля. Говориш така, защото харесваш само хора с много пари.

При тези думи тримата възрастни останаха безмълвни. Моли и Анна мълчаха, защото момчето очевидно можеше да се защитава и сам, а Ричард се страхуваше да не отприщи гнева си. След малко Томи подхвърли:

— Навярно мога да се опитам да стана писател.

Ричард изстена. Моли с усилие се сдържа да не се обади. А Анна възкликна:

— О, Томи, забрави ли съветите, които ти дадох!

Той й отвърна топло, но непреклонно:

— Анна, забравяш, че не споделям сложните ти идеи за писането.

— Какви сложни идеи? — рязко попита Моли.

Томи се обърна към Анна:

— Мислих върху всичко, което ми каза.

— За какво става дума? — заинтересува се Моли.

Анна отвърна:

— Ти си опасен, Томи. Човек каже нещо, а ти го приемаш съвсем сериозно.

— Но ти говореше сериозно, нали?

Анна сподави желанието да се измъкне с шега:

— Да, съвсем сериозно.

— Така си и мислех. Затова размишлявах върху всичко, което каза. В думите ти се прокрадваше известна доза високомерие.

— Високомерие ли?

— Да, струва ми се. Ти ми говори така и двата пъти, когато идвах, и като сумирах всичко казано, открих в думите ти високомерие. Някакво презрение.

Моли и Ричард, изключени от разговора, седяха, облегнати назад и като се усмихваха и споглеждаха, запалиха по цигара.

Анна добре си спомни чистосърдечието, с което момчето се бе обърнало към нея, и реши да пренебрегне дори старата си приятелка, поне за момента.

— Ако е прозвучало като презрение, значи не съм се изразила добре.

— Така е. Защото не се доверяваш на хората. Според мен се страхуваш.

— От какво? — попита Анна. Почувства се напълно уязвима, изложена на показ, най-вече пред Ричард, и гърлото й пресъхна до болка.

— От самотата. Да, разбирам, че ти звучи смешно, защото без съмнение предпочиташ да си сама, вместо да се омъжиш само и само за да избегнеш самотата. Но аз имам нещо друго предвид. Ти се страхуваш да описваш живота такъв, какъвто действително го виждаш, защото може да се озовеш разголена, уязвима, като се разкриеш.

— О! — хладно възкликна Анна. — Тъй ли мислиш?

— Да. Или ако не се страхуваш, то тогава изпитваш презрение. Когато говорихме за политика, каза, че като си била комунистка, си проумяла, че най-ужасното е, когато политическите лидери крият истината. Каза, че една дребна лъжа може да прерасне в тресавище от лъжи и да отрови всичко останало. Помниш ли? Тогава ти говори надълго и нашироко… Е, добре. Така каза за политиката. Но ти си написала книги, които пазиш само за себе си и никой друг не ги е виждал. Твърдеше, че навсякъде по земята има книги, скрити из чекмеджета, които хората пишат само за себе си… дори в страните, където не е опасно да кажеш истината. Помниш ли, Анна? Ето това показва презрение към хората. — Макар и да не я гледаше, Томи бе обърнал към нея сериозния си мрачен, самовглъбен поглед. Все пак забеляза пламналото й, измъчено лице, но се овладя и неуверено попита: — Анна, ти беше искрена тогава, нали?

— Да.

— Но, Анна, ти би могла, разбира се, да предположиш, че аз ще размишлявам върху думите ти.

Анна притвори за миг очи с болезнена усмивка.

— Изглежда, не съм преценила добре… колко присърце ще приемеш думите ми.

— Ето, пак същото. Като с писането. Че защо да не ги приема присърце?

— Изобщо не знаех, че Анна пише напоследък — твърдо се намеси Моли.

— Не пиша — мигновено възрази Анна.

— Ето пак! — възкликна Томи. — Защо говориш така?

— Помня, че ти казах, че ме е обзело ужасно чувство на отвращение, на безсилие. Може би чисто и просто не желая да предавам тези чувства на другите.

— Ако Анна ти пълни главата с приказки колко отвратително е литературното поприще — смеейки се, каза Ричард, — аз за пръв път няма да споря с нея.

Забележката прозвуча тъй фалшиво, че Томи учтиво я пропусна покрай ушите си, овладя обзелото го чувството за неловкост и продължи:

— Щом изпитваш отвращение, така да бъде. Защо го криеш? Само че ти говореше за отговорност. И аз съм съгласен с теб, защото хората не поемат отговорност един за друг. Казваш, че социалистите са престанали да бъдат морален фактор, поне засега, защото не желаят да поемат морална отговорност. С изключение на малцина. Така каза, нали? Е, и какво? Та ти непрекъснато пишеш в тетрадките си, обясняваш какво мислиш за живота, а после ги заключваш и това не говори за отговорност.

— Мнозина биха казали, че е безотговорно да се внушава на хората отвращение. Или да се сее анархия, обърканост — Анна каза това полу на шега-полуунило и тъжно, сякаш се опитваше да накара Томи да откликне тъкмо на тези нотки в гласа й.

И той начаса реагира, като се затвори, облегна се назад и й даде да разбере, че го е разочаровала. И тя, като всички останали, нямаше как да не го разочарова — това се четеше в кротката му, неизменна, непреклонна поза. Затворен в себе си, той само каза:

— Както и да е, дойдох да ви кажа следното. Бих искал още месец-два да не се занимавам с нищо. В края на краищата това ще струва много по-малко, отколкото ако постъпя в университета, както вие искате.

— В случая не става дума за пари — каза Моли.

— Ще разбереш, че именно за пари става дума — обади се Ричард. — Като промениш намеренията си, ми звънни.

— И без това ще ти звънна — отвърна Томи, отдавайки на баща си дължимото.

— Благодаря — лаконично и мрачно отговори Ричард. Остана миг-два така, ядно усмихнат към двете жени. — Ще се отбия някой ден, Моли.

— Когато пожелаеш — любезно каза Моли.

Той хладно кимна на Анна, постави за миг ръка върху рамото на сина си, който изобщо не реагира, и излезе. Томи тутакси стана и каза:

— Отивам в стаята си — и свел глава, с ръка върху дръжката, се измъкна през открехнатата врата, сякаш просто се измуши от стаята. След малко чуха равномерните му, кънтящи стъпки по стъпалата.

— Значи така! — многозначително изрече Моли.

— Значи как? — попита Анна, готова за отбрана.

— Изглежда, много неща са ставали, докато ме е нямало.

— Преди всичко, изглежда, съм казала на Томи неща, които не е трябвало да казвам. — Анна продължи с усилие: — Да, знам, че искаш да си говорим за творчество и други подобни. Но нещата при мен не стоят така… — Моли просто мълчеше и слушаше скептично, дори враждебно. — Ако свеждах всичко до творчески проблеми, щеше да е много просто, нали? Можем да си водим високоинтелектуални разговори за съвременния роман. — В гласа на Анна се долавяше силно раздразнение и тя се опита да го смекчи с усмивка.

— В такъв случай какво има в ония дневници?

— Не са дневници.

— Все едно какво са.

— Хаос, там е цялата беда.

Анна седеше и гледаше как Моли кърши и сключва дългите си бели пръсти. Ръцете й сякаш казваха: „Защо ми причиняваш това? Но щом държиш, ще го изтърпя.“

— След като си написала един роман, не виждам защо да не напишеш и друг — рече Моли, а Анна избухна в неудържим смях и очите на приятелката й внезапно се напълниха със сълзи.

— Ама аз не се смея на теб.

— Ти просто не разбираш — каза Моли, решена да надвие сълзите — винаги съм искала ти да сътвориш нещо, дори и аз да не успея.

Анна едва не я прекъсна предизвикателно: „Че аз да не съм твой придатък!“, но се усети, че подобно нещо би могла да каже само на майка си, и се овладя. Анна съвсем смътно помнеше майка си — тя бе починала много отдавна. Ала в такива мигове успяваше ясно да си я представи като силна и властна жена, на която трябваше да се противопоставя.

— Толкова се ядосваш на някои неща, че не знам как да започна — изрече Анна на глас.

— Да, ядосвам се, наистина се ядосвам. Ядосвам се, когато хората пропиляват таланта си. Не става дума само за теб, а за много хора.

— Докато те нямаше, се случи нещо, което ме заинтригува. Нали помниш Базил Райън… имам предвид художника?

— Разбира се, познавахме се.

— Е, във вестника се появи съобщение. Там той заявяваше, че повече няма да рисува. Пишеше, че понеже светът е пълен хаос, няма място за изкуство. — Последва дълго мълчание, докато най-после Анна попита: — Това нищо ли не означава за теб?

— Не, особено що се отнася до теб. В края на краищата ти не пишеш някакви си сантиментални романчета. Ти отразяваш действителността.

Анна едва не прихна отново, а каза сдържано:

— Даваш ли си сметка, че много от нещата, които казваме, най-често са несъзнателно подражание? Това, което току-що рече, е ехо от партийни комунистически клишета, при това най-отвратителните. Един господ знае какво означава това отражение, във всеки случай аз не знам. И никога не съм знаела. Ако марксизмът изобщо значи нещо, то един сантиментален роман би трябвало също да отразява действителността, защото чувствата са функция и продукт на обществото… — Тя видя изражението на Моли и млъкна. — Не гледай така, Моли! Каза, че искаш да говоря за тези неща и ето че го правя. А има и нещо друго. Щеше да е прекрасно, ако не бе толкова потискащо. Ето че вече е 1957, много вода изтече и така нататък. И изведнъж в Англия се пръква едно явление в изкуството, което, да пукна, ако изобщо съм могла да предвидя — цели тълпи, които никога не са имали нищо общо с партията, изведнъж надигат глава и заявяват, просто ей така, сякаш току-що сами са го измислили, че малките сантиментални романчета или пиеси не отразявали действителността. С изненада научаваш, че действителността включвала само икономиката или оръжията, покосяващи тези, които се противопоставят на новия ред.

— Не заслужавам подобно отношение само защото не се изразявам добре — бързо-бързо вметна Моли.

— Както и да е, аз съм написала един-единствен роман.

— Да, и какво ще правиш, когато той престане да ти носи пари? Имаше късмет с него, но рано или късно парите ще секнат.

Анна с усилие премълча. Моли се бе озлобила и всъщност казваше, Радвам се, че и ти ще изпиташ тегобите, които тормозят всички ни. Де да не бях придобивала тази способност да долавям абсолютно всичко, до най-малкия нюанс, помисли си Анна. Преди не бих обърнала внимание, а сега всеки разговор, всяка среща е като да пресичаш минирано поле. И защо не мога да приема, че и най-близките приятели понякога ни забиват нож в гърба?

Тя едва не отвърна сухо: „Ще се зарадваш, ако разбереш, че парите едва капят и много скоро ще трябва да си намеря работа.“ Вместо това тя отвърна весело, пренебрегнала скрития смисъл в думите на Моли:

— Да, знам, че много скоро парите ми ще свършат и ще трябва да си намеря работа.

— И нищо ли не направи, докато ме нямаше?

— Без съмнение справях се с доста сложния живот. — Моли пак я погледна скептично и Анна се отказа. Шеговито, но тъжно добави: — Беше лоша година. Между другото за малко да се впуснем в авантюра с Ричард.

— Така си и мислех. Трябва да е била наистина лоша година, щом си могла дори да помислиш за Ричард.

— Знаеш ли, сред висшите среди цари някаква странна анархия. Би се изненадала… Защо никога не говориш с Ричард за работата му? Невероятно наистина.

— Да не искаш да кажеш, че си проявила интерес към Ричард, защото е богат?

— О, Моли! Разбира се, че не. Не! Вече ти казах, че всичко се разпада и руши. Та онези там, горе, не вярват в нищо. Приличат ми на белите в Централна Африка, които навремето казваха: „Ама, разбира се, че след петдесетина години черните ще ни натикат в морето.“ И го казваха весело. С други думи: „Знаем, че това, което вършим, е нередно.“ Само че ги натикаха за много по-малко от петдесет години.

— Кажи за Ричард.

— Заведе ме на официална вечеря. По някакъв повод. Тъкмо бе закупил основния пакет акции на всички предприятия в Европа за производство на алуминиеви тигани, миялни машини или самолетни витла… нещо от този род. Присъстваха четирима магнати с четири мадами. Аз бях едната. Та седях аз там на масата и оглеждах лицата наоколо. Боже мой, беше ужасно. Върнах се към най-примитивния комунистически етап — сещаш се, когато човек смята, че трябва просто да изпозастреля мръсниците — тоест преди още да си проумял, че от другата страна хората са също толкова безотговорни. Та гледах аз тези лица, просто седях и ги гледах.

— Това си го знаем — каза Моли. — Какво е новото?

— Ами отново си припомних всичко. А как само се отнасят към жените си! При това напълно несъзнателно, разбира се. Боже мой, на моменти може и да не сме доволни от живота си, но имаме късмет — в нашите среди хората са поне полуцивилизовани.

— Кажи за Ричард.

— А, да. Не е важно. Някакъв случаен епизод. Изпрати ме до вкъщи с новия си ягуар. Направих му кафе. Беше готов. А аз седях и си мислех: „Ами че той с нищо не е по-лош от някои кретени, с които съм спала.“

— Анна, какво ти става?

— Никога ли не си изпитвала ужасна умора и безразличие към морала? Какво значение има, по дяволите?

— Става дума за начина ти на говорене. Съвсем друг е.

— Сигурно. Но си мисля… щом живеем свободно, като мъжете, защо и да не говорим като тях?

— Защото сме различни. Там е цялата работа.

Анна се изсмя:

— Мъже. Жени. Обвързани. Свободни. Добри. Лоши. Да. Не. Капитализъм. Социализъм. Секс. Любов…

— Анна, какво стана с Ричард?

— Нищо. Правиш от мухата слон. Седях, пиех си кафето, гледах глупавата му физиономия и си мислех, Ако бях мъж, щях да го направя сигурно само защото го мислех за глупав… — е, ако той пък беше жена, де. И изведнъж ме обзе такава досада, такава досада, такава страшна досада. Той я усети и реши да предприеме нещо. Стана и каза: „Е, може би вече е време да се прибирам у дома на «Плейн Авеню» 16, ако е дом.“ Очакваше да му кажа нещо от рода на: „О, не, не те пускам!“ Нали разбираш, горкият женен мъж, с жена и деца. Всички постъпват така. Моля те, съжали ме, трябва да се прибера у дома на „Плейн Авеню“ 16, в скучната, добре обзаведена къща в предградията. Не го каза само веднъж, повтори го три пъти — сякаш изобщо не живее там, не е женен за нея и няма нищо общо с този дом, с малката къщичка на „Плейн Авеню“ 16 и госпожата.

— Ако трябва да бъдем точни, къщата е огромна, в Ричмънд, с две прислужници и три коли.

— Трябва да признаеш, че от него се носи атмосферата на богатите предградия. Всички са така… имам предвид магнатите. Веднага можеш да си представиш скъпата мебелировка и дечицата по пижамки, които слизат да целунат татко за лека нощ. Гадни самодоволни свине…

— Говориш като курва — възкликна Моли, но се усети и се усмихна, изненадана, че е изрекла тази дума.

— Колкото и да е странно, струва ми огромно усилие да не се чувствам така. Те правят ужасно усилие — о, напълно несъзнателно, разбира се, и затова винаги успяват да те накарат да се чувстваш като пачавра. Както и да е… Казах му: „Лека нощ, Ричард, много ми се спи, благодаря ти, че ми показа живота на висшето общество.“ А той стоеше и се чудеше дали да не повтори за четвърти път, Боже мой, трябва да се връщам вкъщи при досадната си съпруга. Чудеше се защо тая несхватлива жена, Анна, е толкова коравосърдечна. После усетих как си каза, Ами естествено, какво друго можеш да очакваш от интелектуалка, жалко, че не поканих някое от другите си момичета. А аз изчаквах — нали знаеш, идва мигът, в който няма как да не си върнат. Той подхвърли: „Анна, трябва повече да се грижиш за себе си, изглеждаш с десет години по-стара, започнала си вече да се сбръчкваш.“ Не му останах длъжна: „Слушай, Ричард, ако ти бях казала: «О, да, хайде в леглото, сега щеше да ми разправяш колко съм красива. Тъй че истината трябва да е някъде по средата…»“

Моли притискаше възглавничка до гърдите си и се смееше.

— Тогава той каза: „Но, Анна, като ме покани да се кача на кафе, би трябвало да знаеш какво означава това. Аз съм темпераментен мъж и или имам връзка с жена, или нямам.“ Изведнъж ми писна от него и му казах: „О, я се разкарай, Ричард, толкова си досаден“… Та вече разбираш, че днес не би могло да няма известно… — дали да го нарека „напрежение“?… — между мен и Ричард.

Моли спря да се смее и заяви:

— Както и да е, ти и Ричард, май и двамата не сте с всичкия си.

— Така е — отвърна Анна напълно сериозно. — Да, Моли, мисля, че малко ми остава да превъртя.

При тези думи Моли стана и бързо каза:

— Ще приготвя нещо за обяд — в погледа й към Анна се четеше вина и разкаяние. Анна също се изправи и каза:

— Ще дойда с теб в кухнята.

— Можеш да ми кажеш клюките.

— О-о-о-х! — нехайно се прозя Анна. — Като си помисля, няма нищо за разправяне. Всичко си е постарому. Съвсем същото.

— За цяла година ли? Ами Двайсетият конгрес. Унгария. Суец. И, то се знае, естественото развитие на човешката душа от едно ниво към друго. Нищо ново ли няма?

В малката, бяла, добре подредена кухня проблясваха редици пъстри чаши, чинии, съдове и капчици пара по стените и тавана. Прозорците бяха замъглени. Фурничката сякаш се тресеше и подскачаше от кипящата в нея топлинна енергия. Моли отвори широко прозореца и ароматът на печено месо се разнесе над влажните покриви и занемарените задни дворчета, а сноп слънчеви лъчи пъргаво отскочи от перваза и се сгуши на пода.

— Ех, Англия, Англия — рече Моли. — Този път завръщането ми бе по-мъчително от всякога. Още на кораба усетих как енергията ми се изпарява. Вчера ходих по магазините и се вглеждах в благите, порядъчни физиономии на хората. Всички толкова мили, толкова порядъчни и толкова ужасно скучни — за миг се загледа през прозореца, после рязко се обърна. — Трябва да се примирим с факта, че и ние, и всичките ни познати сигурно цял живот ще роптаем срещу Англия. И все пак живеем тук.

— Скоро пак ще замина. Ако не беше Томи, още утре щях да тръгна. Вчера бях на репетиция в театъра. Всички мъже в трупата са педали с изключение на един и той е на шестнайсет. Какво да правя тук? Докато бях там, всичко беше наред — мъжете се отнасят с теб като с жена, чувстваш се добре, забравих на колко години съм, за секс и през ум не ми и мина. Имах няколко приятни, леки авантюри, спокойни, без терзания. Но щом стъпиш тук, веднага трябва да се стегнеш и да не забравяш, Внимавай, тези мъже са англичани. С малки изключения. Ставаш напрегнат, раним и непрестанно мислиш за секс. Какво да очакваш от страна, пълна с толкова прецакани хора?

— След седмица-две ще свикнеш.

— Не искам да свиквам. Вече усещам как постепенно започвам да се примирявам. А и тази къща! Пак трябва да се боядисва. Направо не ми се захваща с нищо — боядисване, пердета. Защо тук всичко изисква толкова усилия? В Европа не е така… Там човек спи по няколко часа нощем и е щастлив. А тук спиш и се напрягаш…

— Да, да — през смях отвърна Анна. — Сигурно с години ще си повтаряме все едно и също, щом се върнем отнякъде.

Къщата се разтресе от влака, който премина съвсем наблизо, под земята.

— Трябва да направиш нещо и с тавана — каза Анна, като погледна нагоре.

Къщата бе пострадала при бомбардировките в края на войната и бе стояла необитавана около две години, със стаи, напълно изложени на дъжд и вятър. После бе позакърпена. При преминаването на влаковете се чуваше как мазилката под загладената боя се рони. Напреки по тавана имаше пукнатина.

— По дяволите! — възкликна Моли — Не ми се мисли за това. Но няма как! Защо само у нас хората храбро приемат проблемите и съвсем безропотно влачат хомота си — сълзи замъглиха очите й, тя премига, за да ги спре и се обърна към фурната.

— Защото тук е животът ни. А като сме другаде, не се замисляме.

— Много добре знаеш, че не е точно така. Както и да е. Хайде разправяй бързо новините. След минута ще сервирам обяда. — Сега Моли на свой ред изглеждаше самотна, неразбрана. Ръцете й, сключени в прочувствен стоицизъм, сякаш укоряваха Анна. А Анна си мислеше, Започнем ли старата история „какво-им-става-на-тези-мъже“, няма да се прибера, ще остана за обяд и целия следобед, всички прегради ще паднат и с Моли пак ще се почувстваме съвсем близки, ще преодолеем всички бариери. А на раздяла ще усетим внезапна неприязън, дори злост, защото в края на краищата мъжете, а не жените, са тези, към които изпитваме истинско чувство на привързаност… Анна понечи да седне, готова да се поддаде. Но не го стори. Мислеше, Искам веднъж завинаги да сложа край на това противопоставяне между мъжете и жените, с всичките му жалвания, укори и предателства. Пък и не е честно. Щом сме избрали да живеем по определен начин, съзнавайки и тегобите, или поне осмисляйки ги след време, защо да се оплакваме и хленчим… А и ако не внимавам, с Моли като нищо ще заприличаме на стари моми близначки, които си седят, седят и току кажат: „Помниш ли оня мъж, как му викаха, дето те нагруби, трябва да е било през 1947…“

— Е, хайде, разправяй. — Моли припряно подкани Анна, която вече от доста време се бе умълчала.

— Добре. Доколкото разбирам, не ти се слуша за партийните другари, нали?

— Във Франция и Италия интелектуалците говорят само за Двайсетия конгрес и Унгария, за перспективите и поуките от грешките.

— Тогава ще го подмина, защото и тук е същото, макар че, слава богу, на хората започна да им омръзва.

— Добре.

— Но нека ти припомня трима другари… О, само мимоходом — бързо добави Анна, защото Моли се намръщи. — Трима прекрасни синове на работническата класа, профсъюзни дейци.

— Кои?

— Том Уинтърс, Лен Колхун, Боб Фаулър.

— Познавах ги, разбира се — бързо отвърна Моли. Нямаше човек, когото тя да не познава или да не бе познавала. — И какво за тях?

— Точно преди Конгреса, когато сред редиците ни се чувстваше голямо напрежение заради един или друг заговор, заради Югославия и т.н., се срещнах с тях по „културни въпроси“, както те естествено снизходително предпочитат да казват. Точно тогава аз и някои други като мен отделяхме много време за борба вътре в самата партия — били сме големи наивници, опитвахме се да убедим хората, че е много по-добре да се признаят извращенията в Русия, отколкото да се отричат. Така. Неочаквано получавам писма и от тримата — поотделно, разбира се, никой от тях не знаеше, че и другите са ми писали. Много строги. Всички слухове, че в Москва стават или са ставали мръсни неща или че „Бащицата Сталин“ някога е правил погрешна стъпка, се разпространяват от врагове на работническата класа.

Моли се засмя, но само от учтивост — това й бе познато до болка.

— Почакай, за друго става дума. Работата е там, че писмата бяха досущ еднакви. Като не броим почерка, разбира се.

— Няма що, голяма разлика.

— За забавление преписах на машина и трите писма — при това и трите бяха дълги — и ги сложих едно до друго. Като фразеология, стил, тон бяха съвършено еднакви. Просто няма как да познаеш кое е от Том и кое — от Лен.

— И това за оная тетрадка ли е, за която вие с Томи премълчавате? — хапливо подхвърли Моли.

— Не. Просто исках да разбера нещо. Чакай, не съм свършила.

— Добре де, няма да питам.

— И тогава дойде Конгресът и почти веднага получих още три писма. Истерични, пълни със самообвинения, с чувство на вина и самоунижение.

— И пак ли ги преписа на машина?

— Да. И ги сложих едно до друго. И пак като че бяха написани от един и същи човек. Не разбираш ли?

— Не. Какво се опитваш да ми докажеш?

— Ами изводът се налага от само себе си… Що за стереотип съм аз? От що за безлична организация съм част?

— Гледай ти! От само себе си ли се налага? Не мисля… — Всъщност Моли казваше: „Щом си решила да се изкарваш кръгла нула, твоя работа, но не ме слагай и мен в кюпа.“

Разочарована, тъй като с нетърпение бе очаквала да обсъди с Моли тъкмо споделеното вече прозрение и породените от него мисли, Анна бързо каза:

— Добре де. Стори ми се интересно. Това е, общо взето, друго няма… После настана, тъй да се каже, объркване и някои напуснаха партията. Или по-скоро, всички се отдръпнаха от нея… поне емоционално. И изведнъж, и то в една и съща седмица… — точно това е най-изумителното, Моли!… — Неволно Анна отново потърси съпричастност от страна на Моли. — В една и съща седмица отново получих три писма. Освободени от съмненията, строги и целенасочени. Беше седмицата непосредствено след унгарските събития. С други думи камшикът изплющя и разколебаните начаса скочиха. Тези три писма също бяха абсолютно еднакви… разбира се, не конкретните думи — припряно добави Анна, понеже Моли умишлено гледаше скептично, — а стилът, фразеологията, изреченията. А ония, вторите писма — истеричните, самообвинителните — все едно изобщо не са били писани. Всъщност съм сигурна, че Том, Лен и Боб напълно бяха изтрили от съзнанието си спомена, че изобщо са писали подобно нещо.

— Но ти запази писмата, нали?

— Да, но нямам намерение да ги използвам в съда, ако това имаш предвид.

Моли мудно бършеше чашите с розово-лилава кърпа на райета, като ги вдигаше една по една към светлината, преди да ги постави на масата.

— Толкова ми е писнало, че не желая да се занимавам повече с тези неща.

— Но, Моли, не може така. Толкова години бяхме комунистки, полукомунистки или каквото щеш го наречи. Не може изведнъж да кажем: „О, стига, писна ми вече!“

— Истината е, че действително ми писна. Да, знам, че звучи странно. Преди две-три години се чувствах виновна, ако всяка свободна минута не организирам нещо. Но сега не изпитвам и грам вина, че просто гледам да си свърша работата, а през свободното време си почивам. Нищо не ме интересува вече, Анна. Просто ми е все едно.

— Не става дума за вина. Важното е да си обясним причината.

Моли не отвърна и Анна бързо продължи:

— Искаш ли да ти разкажа за Колонията?

Така наричаха група американци, които живееха в Лондон по политически причини.

— Боже господи, не! И те са ми дошли до гуша! Всъщност какво стана с Нелсън, той ми е симпатичен.

— Пише американския шедьовър. Напусна жена си. Била невротичка. Намери си момиче. Много симпатично. Реши, че и тя е невротичка. Върна се при жена си. Пак реши, че е невротичка. Напусна я. Намери си друго момиче и засега не го мисли за невротичка.

— А другите?

— Горе-долу все същото.

— Да не говорим за тях тогава. Видях и американската колония в Рим. Големи несретници!

— Така е. С кого друг се видя?

— С приятеля ти мистър Матлонг… Помниш ли го? Африканеца?

— Разбира се, че го помня. Сега е в затвора, така че, предполагам, догодина по това време нищо чудно да е министър-председател.

Моли се засмя.

— Видях и приятеля ти, Де Силва.

— Беше ми приятел — отново се засмя Моли, този път като отпор срещу критичните нотки в гласа на Анна.

— Чуй фактите. Върна се в Цейлон с жена си — ако си спомняш, тя не искаше да се връща. Писа ми, защото не получил отговор на писмото до теб. Писа, че Цейлон бил прекрасен, невероятно поетичен и че жена му отново чакала дете.

— Но тя не искаше повече деца.

Внезапно Анна и Моли прихнаха — най-после бяха в хармония.

— А после писа, че му липсвали Лондон и творческата свобода.

— Значи нищо чудно да пристигне всеки момент.

— Вече го направи. Преди няколко месеца. Очевидно е зарязал жена си. Била прекалено добра за него, разправя, ронейки крокодилски сълзи, но не за дълго, тъй като тя е вързана в Цейлон с две деца, без пари, а той е на безопасно разстояние.

— Ти си се виждала с него, нали?

— Да… — Анна не намери сили да разкаже какво се бе случило. Имаше ли смисъл? Накрая пак щяха да стигнат дотам, докъдето си бе дала дума вече да не стигат — до безкрайни приказки със стипчиво-горчив привкус, за това много ги биваше.

— А ти, Анна, как си?

Този път тонът на Моли предразположи Анна и тя веднага каза:

— Майкъл мина да ме види. Преди около месец… — Бе живяла с Майкъл пет години. Връзката им бе приключила преди три, не по нейно желание.

— И как беше?

— О, донякъде все едно нищо не се е случило.

— Разбира се, след като се познавате толкова добре.

— Но се държа… как да кажа, като със скъп стар приятел. Бях тръгнала да излизам и той ме откара. Говореше за някакъв свой колега. Попита: „Помниш ли Дик?“ Странно, че попита дали помня Дик, след като навремето се виждахме толкова често с него. Каза, че Дик си намерил работа в Гана. Взел и жена си. Любовницата му също искала да отиде. „Много са трудни тези любовници“, каза Майкъл и се засмя. Каза го съвсем искрено, разбираш ли, непринудено. И това бе най-обидното. После се сети, че и аз съм му била любовница и се смути, изчерви се и се почувства виновен.

Моли не каза нищо. Внимателно наблюдаваше Анна.

— Това е.

— Мъжете до един са свине — весело поде Моли, за да разсмее Анна.

— Моли! — умолително възкликна Анна.

— Какво? Няма смисъл да говорим, нали?

— Напоследък доста си мислех. Знаеш ли, възможно е да сме допуснали грешка.

— Сериозно? И само една ли?

Анна не отвърна със смях.

— Не, сериозно. Свикнали сме с мисълта, че се справяме с всичко… Слушай, съвсем сериозно говоря. Да… Разтрогва се бракът ни — е, казваме си, бракът ни беше провал, много лошо. Изоставя ни мъж… лошо, казваме си пак, но няма значение. Отглеждаме децата си сами — и какво от това, самоуспокояваме се ние, ще се справим. С години членуваме в Комунистическата партия, а после си казваме — е, допуснахме грешка, много лошо.

— Какво искаш да кажеш? — предпазливо попита Моли.

— А не можем ли да приемем или поне да допуснем, че може да ни сполетят и твърде лоши неща и няма да успеем да ги превъзмогнем? Защото, ако трябва да бъда откровена, не мисля, че съм забравила Майкъл. Съзнавам, че всичко е свършило. О, знам какво би трябвало да кажа — той ме заряза, но какво са пет години в края на краищата, напред към следващата авантюра!

— Точно така, напред към следващата авантюра!

— Но защо хората като нас никога не признават провала си? Никога! Може би щеше да е по-добре, ако си го признавахме. И то не само в любовта и с мъжете. Защо не сме в състояние например да кажем нещо от рода на… ние сме хора, които по историческа случайност са част — само че единствено във въображението си и това е най-важното — от великата мечта, но сега трябва да признаем, че мечтата помръкна, че истината е съвсем различна и че… от такива като нас полза няма. В края на краищата, Моли, не е кой знае каква загуба, ако… шепа хора с определена нагласа заявят, че са вярвали в нещо, но признават провала си. Какво толкова? Не е ли прекалена гордост да не можеш да си го признаеш?

— О, Анна! Говориш така само заради Майкъл. Един ден той може би ще се върне и всичко ще бъде, както преди. А ако не се върне, нямаш причини да се оплакваш. Имаш писателската си дарба.

— Боже мой! — тихо възкликна Анна. — Боже мой! — След миг си наложи отново да заговори спокойно. — Да, невероятно е наистина… Е, вече трябва да тръгвам.

— Нали каза, че Джанет е у приятелка.

— Да, но имам да свърша доста неща.

Целунаха се набързо. С леко, нежно, някак закачливо ръкостискане споделиха усещането, че истинска среща помежду им не се бе състояла. Анна излезе на улицата и се отправи към къщи. Живееше на няколко минути, на „Ърлс Корт“. Преди да свърне към своята улица, тя машинално изключи от съзнанието си всичко наоколо. Отпускаше се напълно не на улицата, нито в сградата, а единствено вкъщи и затова отваряше очи чак когато външната врата на дома й хлопнеше зад гърба й.

Жилището й бе на последните два етажа. Имаше пет стаи — две на долния и три на горния етаж. Преди четири години Майкъл я бе убедил да наеме собствено жилище. Не било добре за нея, бе й казал той, да живее в къщата на Моли и вечно да е под крилото на голямата сестра. На оплакванията, че не може да си го позволи, той отвърна със съвет да дава една от стаите под наем. И тя се премести тук с мисълта, че ще живеят заедно, но малко след това той я заряза. Известно време продължи да живее постарому. В едната голяма стая живееха двама студенти, в другата — дъщеря й, а спалнята и дневната бяха подредени като за двама — за нея и Майкъл. Единият студент напусна, но тя не си направи труда да намери друг на негово място. Спалнята, обзаведена за двамата с Майкъл, й опротивя и тя се пренесе долу в дневната, където спеше и се занимаваше с тетрадките си. Горе все още живееше студентът, младеж от Уелс. Понякога си мислеше как ли изглежда отстрани това, че живее в апартамента с млад мъж. Той обаче беше хомосексуалист и присъствието му не създаваше никакво напрежение. Почти не се виждаха. Анна се занимаваше със своите неща, докато Джанет бе на училище само през няколко пресечки, а когато Джанет се прибереше, тя се посвещаваше на нея. Един път седмично идваше възрастна жена да чисти. От време на време получаваше неголеми суми от единствения си роман „Границите на войната“, който навремето бе станал бестселър и все още й носеше достатъчно средства, за да преживява. Апартаментът й бе хубав — бял, с лъскави подове. Белите перила на стълбите се открояваха изящно на фона на червените тапети.

Такъв, в общи линии, бе животът на Анна. Но само когато бе сама, съвсем сама в голямата стая, тя беше себе си. Стаята бе продълговата, с ниша за тясно легло в края. Около леглото бяха струпани книги, вестници, телефон. На външната стена имаше три големи прозореца. В единия край, близо до камината, беше бюрото с пишещата машина, на която пишеше писма, а понякога, макар и рядко, рецензии за книги и статии. Срещу бюрото имаше дълга черна маса. В едно чекмедже лежаха четирите тетрадки. На масата никога нямаше нищо. Таванът и стените на стаята бяха бели, но опушени от лондонския въздух. Подът бе боядисан в черно. Черна бе и завивката на леглото. Пердетата се открояваха с мекия си червен цвят.

Анна бавно мина покрай трите прозореца, загледана как слабите, безцветни слънчеви лъчи се процеждат през процепите между високите викториански къщи, без да стигат до паважа пред тях. Дръпна пердетата, заслушана в познатото, успокояващо плавно плъзгане на кукичките по корниза и тихото продължително шумолене на тежките копринени дипли. Запали лампата над масата и черната лъскава повърхност блесна, отразявайки червено пламъче от близкото перде. Извади една след друга четирите тетрадки и ги нареди една до друга.

За тези си занимания използваше старомодно въртящо се столче за пиано. Сега тя го вдигна нагоре, почти до нивото на масата и седна, взряла се в четирите тетрадки като изкачил се на планински връх генерал, който наблюдава как войската му се разгръща долу в равнината.

[1] Шугър (англ. захар) — прякор на мисис Маркс, психоаналитик и ревностен последовател на Юнг, която набляга и на положителната страна във всички явления и събития. — Б.пр. ↑

Тетрадките

[Четирите тетрадки бяха еднакви — квадратни, по около 18 инча, с лъскави като евтина тафта корици. Различаваха се само по цвят — черна, червена, жълта и синя. Разгърнеха ли се кориците, първите четири страници създаваха впечатлението, че от хаоса постепенно са се родили мисли. По първите една-две страници на всяка тетрадка имаше несвързани драсканици и недовършени изречения. После следваше заглавие, сякаш Анна машинално се бе разделила на четири части и едва след това, според написаното, е озаглавила всяка от тях. Ето как изглеждаше всичко. Първата, черната тетрадка, започваше с драскулки, тук-там пръснати ноти, ключа сол, който на места се редува със знака на лирата стерлинг, по-нататък следваха сложно преплетени концентрични кръгове, а накрая — думите:]

черно
тъмно, толкова е тъмно
тъмно е
тук е тъмница

[И внезапно, с различен почерк, сякаш авторът се е сепнал, следваше:]

Всеки път, щом седна да пиша, в съзнанието ми нахлуват думите: „Толкова е тъмно…“ — или нещо от този род, свързано с тъмнина. Ужас. Ужасът на този град. Страх от самотата. Единственото, което ме възпира да не скоча да изпищя или да изтичам до телефона да се обадя на някого, е способността съзнателно да се пренасям в онази жарка светлина… бяла светлина, затворени очи, червена светлина, прежуряща през клепачите. Грапавата, пулсираща топлина на гранита. Прилепила длан върху камъка, опипвам лишея. Влакънцата на лишея. Лишей, мек като ушите на дребно животинче, галещ като топла, грапава коприна, който прониква дълбоко в порите ми. Горещина. Мирис на слънце от нагорещения камък. Сухо, горещо, бузата ми покрита с тънък като коприна слой прах, мирис на слънце, слънцето… Писма от литературната ми агентка относно романа. При получаването на всяко ми иде да се изсмея, да се изсмея с отвращение. Грозен смях, породен от безсилие, като самоизтезание. И спомня ли си полегатия, горещ, грапав гранит, до който съм долепила буза, а жарката светлина пари клепачите ми, писмата губят смисъл. Обяд с агентката. Невероятно — романът все повече заживява свой собствен живот. „Границите на войната“ вече няма нищо общо с мен, притежание е на други хора. Агентката казва, че по него трябва да се направи филм. Отговорът ми е „не“. Тя е търпелива — това й е работата.

[На това място бе написана дата — 1951.]

(1952) Обядвах с режисьора. Обсъждахме актьорския състав на „Границите“. Беше толкова невероятно, че ми идеше да се изсмея. Повторно отказах, но усетих, че започвам да отстъпвам. Рязко станах, за да приключа разговора. Дори се улових, че виждам как изглежда надписът „Границите на войната“ пред киносалон. Макар че всъщност режисьорът иска да нарече филма „Забранена любов“.

(1953) Цяла сутрин се опитвах да си представя как седя под дърветата край Машопи. Не успях.

[Тук се появяваше заглавието или надсловът на тетрадката:]

ТЪМНИНАТА

[Страниците бяха разделени по средата с черна линия и двете половини бяха озаглавени:]

Първоизточник

Пари

[От лявата страна под думата „първоизточник“ бяха нахвърляни откъслечни изречения, спомени, писма от приятели в Централна Африка, залепени върху страницата. А от другата — хонорари от „Границите на войната“, от преводи и т.н., сметки от делови срещи и прочие.

След няколко страници записките отляво свършваха. В течение на три години в черната тетрадка не беше вписано нищо друго освен делнични, делови бележки, които сякаш изцяло бяха притъпили спомена и физическото усещане за Африка. Записките отляво отново се появяваха след напечатан на машина лист, подобно на манифест — резюме на романа „Границите на войната“, вече преименуван на „Забранена любов“, написано от Анна с нескрита ирония и одобрено от специалистите в офиса на литературната агентка:]

Будният младеж Питър Кеъри, чиято блестяща научна кариера в Оксфорд е прекъсната от Втората световна война, е изпратен в Централна Африка с група млади хора от кралската авиация в светлосиня униформа, за да бъде обучен за пилот. Идеалистично настроен, емоционален, младият Питър е потресен от кариеристичното, расистко, еснафско общество, с което се сблъсква, и се сближава с местната група жизнерадостни левичари, които се възползват от наивния му младежки радикализъм. През седмицата те шумно протестират срещу сипещите се върху чернокожите неправди, а съботите и неделите прекарват в приятен хотел извън града, собственост на мистър Бутби — същински Джон Бул, — и миловидната му съпруга, чиято дъщеря, тийнейджърка, се влюбва в Питър. С цялото безразсъдство на младостта си той подхранва чувствата на момичето, а мисис Бутби, отритната от своя алчен съпруг алкохолик, постепенно също се влюбва страстно, макар и тайно, в красивия младеж. Питър, отвратен от оргиите на левичарите в края на седмицата, тайно се свързва с местните африкански активисти, предвождани от готвача на хотела. Той се влюбва в младата му жена, пренебрегвана от своя изцяло отдаден на политиката съпруг, но любовта му е в разрез с предразсъдъците и нравите на колонията бели заселници. Мисис Бутби ги изненадва по време на любовна среща. Побесняла от ревност, тя уведомява началството на местната авиационна база, откъдето й обещават да преместят нейния Питър на друго място. Съобщава новината и на дъщеря си с несъзнателното желание да унижи непорочното момиче, което Питър е предпочел пред нея. Накърненото честолюбие на бяла жена жегва дъщерята и тя заявява, че ще напусне дома си и по време на скандала майка й, обзета от ярост, изкрещява: „Ти не можа дори да му се харесаш! Той предпочете мръсната чернокожа пред теб!“ Готвачът, узнал за изневярата от мисис Бутби, прогонва младата си жена и й казва да се върне при родителите си. Но вместо това гордата и дръзка млада съпруга отива в най-близкия град и поема по лекия път на уличница. Сломен, с напълно разбити илюзии, Питър прекарва последната си вечер в колонията пиян и в неугледна кръчма съвсем случайно се натъква на тъмнокожата си любима. Те се отдават на любовта в единственото място, където бели и черни могат да се срещат — публичния дом край мътните води на градската река. Невинната им, чиста любов, попарена от суровите, безчовечни закони на страната и ревността на покварените, няма бъдеще. Трогателно се уговарят да се срещнат в Англия след войната, но и двамата съзнават, че само се самозалъгват. На сутринта Питър се сбогува с местната „прогресивна“ група, а в тъжните му младежки очи се чете искреното му презрение към тях. В това време тъмнокожата му любима се крие в другия край на перона сред свои сънародници. Влакът тръгва, тя започва да маха, но Питър не я вижда и в погледа му се долавя прокрадващата се мисъл за предстояща смърт — та нали е първокласен летец! — а тя се връща на улицата в тъмния град в прегръдките на непознат мъж и се смее най-безсрамно, за да сподави мъката и унижението си.

[Вдясно от този текст пише:]

Отговарящият за резюметата остана доволен, заобяснява как разказът може да не е толкова тягостен, та по-лесно да развърже кесиите на хората — например героинята да не е невярна съпруга, което я прави несимпатична, а дъщерята на готвача. Отвърнах, че в това съм вложила елемент на пародийност и след моментно раздразнение той се засмя. Гледах как нахлузи маската на привидна добродушна сговорчивост, която в днешно време прикрива покварата (например при вестта за убийството на трима британски комунисти в сталинските затвори другарят Х със съвършено същия израз каза: „Е, не сме преценили достатъчно добре слабостите на човешката природа.“), и рече: „Е, мис Улф, започвате да разбирате, че щом ядете с дявола, лъжицата ви трябва да е не само дълга, но и от азбест — резюмето ви е отлично и е написано според изискванията.“ Когато продължих да упорствам, той овладя раздразнението си и попита — о, с много толерантен тон, като се усмихваше през цялото време — не съм ли съгласна, че въпреки всички недостатъци на филмовата индустрия, все пак се правят и добри филми. „Дори филми с положително, прогресивно послание, мис Улф.“ Беше доволен, че е намерил точните думи, та да ме сложи намясто, и не го криеше. В погледа му се четеше самодоволство, примесено с цинична жестокост. Прибрах се, обзета от толкова необичайно силно чувство на отвращение, че седнах и си наложих да прочета романа за първи път след издаването му. Като че ли бе написан от друг. Ако трябваше да го рецензирам при излизането му през 1951 година, щях да напиша следното:

„Дебютен роман, който разкрива несъмнен, макар и второстепенен талант. Необичайното място на действието — гара насред родезийската равнина, където бели заселници, загубили корените си, са се отдали на печалбарство, на фона на навъсени, останали без имот африканци — и необичайният сюжет — любовта между млад англичанин, озовал се в колонията заради войната, и полуцивилизована чернокожа жена — компенсират липсата на оригиналност на недоразработената тема. Силата на Анна Улф се крие в простотата на изказа, но е рано да се твърди със сигурност дали това е съзнателно търсена простота, продиктувана от усет за художествена мяра, или е така измамната релефност на формата, понякога постигната случайно, когато композицията се оформя спонтанно под напора на силно чувство.“

Но след 1954 година:

„Романите, чийто сюжет се развива в Африка, стават все повече. «Границите на войната» е добре написана книга, която проникновено разкрива същността на някои твърде мелодраматични сексуални взаимоотношения. Несъмнено трудно би могло да се каже нещо ново за конфликта между бели и черни. Темата за расовата омраза и жестокост е най-широко застъпена в англоезичната проза. Поредното свидетелство за границите на расизма повдига извънредно интересен въпрос — защо, след като гнетът и напрежението в районите с бяло население в Африка са относително постоянни от десетилетия, неочаквано намериха такова художествено отражение едва в края на четиридесетте и през петдесетте години! Отговорът на този въпрос би ни помогнал да разберем по-добре взаимовръзките между обществото и твореца, негов «продукт», както и между изкуството и конфликтите, които го подхранват. Вдъхновение за написването на романа Анна Улф черпи най-вече от искреното си негодувание срещу неправдите. Това не е лошо, но вече не е достатъчно…“

През ония три месеца, когато пишех рецензии и четях по десетина, че и повече книги на седмица, направих следното откритие — интересът, провокиран от тези книги, няма нищо общо с чувството, което изпитвам когато чета, да речем, Томас Ман, последния от писателите в традиционния смисъл на думата, който чрез романа прави философски обобщения за живота. Сякаш се променя предназначението на романа и той все повече се превръща в преден пост на журналистиката. Четем романи, за да научим нещо за сфери от живота, които не познаваме — Нигерия, Южна Африка, американската армия, миньорско селище, кликите в Челси и така нататък. Четем, за да разберем какво става. Едва една на петстотин или хиляда книги притежава онова качество, което е задължително за всеки роман — философско послание. Установявам, че чета повечето романи със същия интерес, както и документална проза. Повечето романи, ако изобщо са сполучливи, са оригинални единствено защото описват дадена социална сфера или типаж, непознати за повечето читатели. Романът се е превърнал във функция на разделеното общество, на раздробеното съзнание. Хората сами по себе си са раздвоени и отразявайки външния свят, все повече се раздвояват, разслояват и пренареждат в групи, подгрупи и т.н., и несъзнателно отчаяно протягат ръце да научат за други групи дори в собствената си страна, да не говорим за чужди държави. Това е сляп стремеж за постигане на органична цялостност и романът репортаж е средство за осъществяване на тази цел. Тук, във Великобритания, средната класа изобщо не познава живота на работниците и обратно. Тъй че репортажи, статии и романи прехвърлят социалните граници и хората ги четат така, сякаш изследват дивашки племена. Рибарите в Шотландия не са като миньорите в Йоркшър, сред които съм живяла, но и едните, и другите принадлежат към свят, напълно различен от жилищния комплекс в предградията на Лондон.

И все пак не съм в състояние да напиша единствения тип роман, който ме интересува — творба с толкова силен интелектуален заряд и нравствен патос, че да създава усещане за органична цялостност и порядък, да поражда ново отношение към живота. Това е, защото се разпилявам в различни посоки. Реших повече да не пиша романи. Разполагам с поне петдесетина теми, които мога да развия, и биха се получили прилични книги. Едно обаче е сигурно — издателствата ще продължат да бълват и прилични, и информативни романи. Аз притежавам само едно, при това най-маловажното, от качествата, необходими на един писател — любознателност. Любознателността на журналиста. Измъчват ме дълбока неудовлетвореност и чувство на непълнота поради собствената ми неспособност да проникна в определени сфери на живота, които са ми недостъпни заради моя начин на живот, образование, пол, политически убеждения, класа. От същата болест страдат и някои от най-напредничавите умове на нашето съвремие. Едни съумяват да устоят на напора, други се пречупват. Това е ново светоусещане, полуосъзнат стремеж към ново творческо преосмисляне на нещата. За изкуството обаче то е пагубно. Аз самата искам само да разширя хоризонтите си, да живея колкото се може по-пълноценно. Когато споделих всичко това с Мама Шугър, тя ми отвърна с онова самодоволно, леко кимване, с което хората обикновено реагират на банални истини като тази, че творецът пишел, тласкан от неспособността си да живее. Спомням си каква погнуса предизвикаха у мен тези думи. И сега отвращението ми е толкова голямо, че ги пиша с неохота. Тези приказки за изкуството и твореца, повтаряни непрестанно от всеки плиткоумен аматьор, са вече толкова изтъркани, че на човек, който истински се е отдал на изкуството, му иде да хукне презглава само като види самодоволното, леко кимване, снизходителната усмивчица. Освен това, когато една истина е изследвана най-подробно — а през двайсети век тя стана основна тема в изкуството, и когато се превърне в чудовищна тривиалност, човек започва да се пита дали наистина е толкова неоспорима. И се замисля над думи като „неспособност да живееш“, „творец“ и т.н., многократно ги прехвърля и прогонва от съзнанието, опитвайки се да преодолее чувството на отвращение и досада, което и аз се мъчех да надмогна онзи ден, когато седях срещу Мама Шугър. Но странно как от устата на психоаналитик това изтъркано клише прозвуча различно и властно. Мама Шугър — несъмнено образована жена, европейка, облагородена от изкуството — в качеството си на психоаналитик говореше баналности, които би се срамувала да изрече пред приятели, извън лекарския кабинет. Имаше една истина в живота, друга — за пациента. Не понасям подобно поведение. Точно това не понасям. Защото излиза, че в живота моралът е един, а пред болните — друг. Напълно наясно съм от кой пласт на съзнанието ми се роди романът „Границите на войната“. Знаех го още докато го пишех. И тогава, както и сега, ненавиждам тази си страна. Защото, нараснала неимоверно, тя заплашваше да погълне всичко останало и аз, стиснала в ръце душата си, отидох при психоаналитик. Но само при споменаването на думата „изкуство“, лечителката се усмихна снизходително — творецът, това свещено същество, оправдава всичко и всичко, което той прави, е оправдано. При това снизходителната усмивчица, съчувственото кимване далеч не са привилегия само на образованите лечители или професорите. Те са достояние и на търгашите, на дребните лешояди вестникари, на врага. Когато филмов магнат иска да купи някой творец — а той търси самобитния талант и творческия заряд единствено за да ги унищожи, тъкмо към това се стреми подсъзнателно — да оправдае себе си, като унищожи истинското — той нарича жертвата си творец. „Вие, не ще и дума, сте творец…“, а жертвата най-често се усмихва неловко и преглъща отвращението си.

Истинската причина толкова творци да се залавят с политиката, да се „ангажират“ и какво ли още не, е стремежът им да влязат в някакви рамки, все едно какви, за да се спасят от отровната думичка „творец“, хвърляна в лицето им от врага.

Много добре си спомням мига, в който се роди романът. Пулсът ми заби учестено. След това, когато вече знаех, че ще го напиша, се замислих за какво да пиша. Темата беше почти без значение. Но днес не ми дава мира именно това — защо не описах случилото се, вместо да измислям „история“, нямаща нищо общо със събитията, дали тласък на въображението ми. Разбира се, един неукрасен, простичък, безформен разказ не би бил роман и нямаше да бъде издаден, но, искрено казано, не се блазнех от мисълта да стана „писател“, нито дори да натрупам пари. Тук не става дума за онази игра, която писателите разиграват, докато работят, психологическата игра, как тази и тази измислена случка е породена от еди-кой си действителен случай, че този или онзи герой е въплъщение на еди-кой си познат, че едни или други взаимоотношения са психологически образ на еди-кои си. Чисто и просто си задавам въпроса, Защо изобщо ми трябваше да пиша? Не че разказът бе лош, напълно измислен или че изкривяваше истината. Но защо просто не написах голата истина?

Призлява ми, като погледна смехотворното резюме, писмата от филмовата компания, но съзнавам и че именно онова, което толкова въодушеви компанията да направят филм по романа, донесе такъв успех и на самия роман. Той наистина засяга расовия въпрос. В него не съм написала нищо невярно. Но той се роди от едно плашещо ме чувство — една нездрава, трескава, напълно неуместна по време на война екзалтация, безмълвна носталгия, копнеж по волност, свобода, безпорядъка, копнеж по джунглата. За мен това чувство е толкова очевидно, че при всяко препрочитане на романа изпитвам срам, все едно съм излязла гола на улицата. Но като че ли никой друг не го забелязва. Нито един от рецензентите не го долови. Нито някой от начетените литератори сред познатите ми. Това е един безнравствен роман, защото всеки ред в него е пропит с онази ужасна, лъжовна носталгия. И знам, че за да напиша нов роман, за да изложа онези петдесетина наблюдения върху обществото, за които съм събрала материал, трябва напълно съзнателно да събудя у себе си същото онова чувство. Тъкмо то ще направи от петдесетината книги романи, а не репортажи.

Когато се връщам в спомените си към онова време, към онези съботи и недели в хотел „Машопи“ с цялата компания, трябва първо да потисна нещо у себе си. Дори сега, като пиша за това, пак трябва да го потисна, за да не почне да се оформя „история“, роман, вместо да излезе наяве истината. Това е като да си припомняш някоя бурна любов или непреодолимо сексуално привличане. Невероятно е как колкото повече се засилва носталгията, възбудата, толкова повече оживяват „историите“, като клетки под микроскоп. Ала чувството е толкова силно, а носталгията — тъй обсебваща, че не мога да напиша повече от няколко изречения наведнъж. Няма по-обсебващо чувство от познатия нихилизъм, от ядната решимост да захвърлиш всичко, от желанието, дори копнежа да станеш частица от всеобщия разпад. Това усещане е една от главните причини да се водят войни. А „Границите на войната“ само подхранва това чувство у читателя, макар той самият да не го съзнава. Затова се срамувам и непрекъснато живея с чувството, че съм извършила престъпление.

Групата се състоеше от случайно събрани хора, които знаеха, че като отмине тази фаза на войната, повече никога няма да се видят. На всички им бе ясно, че са коренно различни и признаваха това напълно отговорно.

Каквито и страсти, убеждения и ужасни потребности да е предизвиквала войната в други части на света, сред нас от самото начало се усещаше някакво раздвоение. Веднага стана ясно, че за нас войната ще бъде много приятно преживяване и в това няма нищо странно и не са нужни обясненията на специалисти. Материалното благополучие съвсем осезателно се почувства в Централна и Южна Африка. Всички бързо се замогнаха значително — дори африканците, при това в условията на икономика, изградена върху принципа на чернокожите да се осигурява само необходимият жизнен минимум, за да работят. Не се чувстваше какъвто и да е сериозен недостиг на стоки, които да не се набавят срещу заплащане. Поне не толкова сериозен, че да помрачи удоволствието от живота. Местни започнаха да произвеждат стоки, които преди се внасяха, и така дадоха ново доказателство, че войната има две лица — вяла и занемарена, поддържана от възможно най-неефективната и назадничава работна сила, икономиката тук бе имала нужда от силен външен тласък. И войната й даде този тласък.

Имаше и друга причина за нарастващия цинизъм — защото преди всичко хората наистина започнаха да стават цинични, когато им омръзна да се срамуват. Представяха ни войната като поход срещу човеконенавистната идеология на Хитлер, срещу расизма и прочие, а цялата тази огромна територия, близо половината Африка, бе управлявана именно според основната идея на Хитлер, че някои раси превъзхождат други. Повечето африканци, или поне що-годе образованите, горчиво се усмихваха, като гледаха как белите завоеватели тръгват да се бият с расистката напаст. Забавляваха се да гледат с каква готовност белите им господари тръгват да се бият на който и да е фронт срещу кауза, която на собствената си територия биха бранили до смърт. По време на цялата война вестниците поместваха стотици писма до редакциите, в които се спореше дали е разумно да се дава на африканския войник по-сериозно оръжие от детско пищовче, защото може да го насочи срещу белия си господар или някой ден да се възползва от придобитите умения. С пълно основание се стигна до заключението, че не е разумно.

Имаше две сериозни причини, поради които от самото начало приемахме войната като забавна ирония.

(Отново ме обзема тревожен дух — макар че го ненавиждам, макар че живяхме с този дух месеци и години наред. Той извънредно много — не се съмнявам в това — навреди на всички ни. Сякаш се самонаказвахме, притъпявайки чувствата си, неспособни, или по-скоро отказващи да свържем противоположни неща в едно цяло, с което да живеем, независимо колко е ужасно. Отказът от усилие означава невъзможност да промениш нещо или да го отстраниш. Отказът всъщност означава смърт или ерозия на личността.)

Ще се опитам да изложа само фактите. За хората, общо взето, войната имаше две фази. Първата — когато нещата не вървяха добре и поражението беше възможно. Сталинград сложи край на тази фаза. Втората се заключаваше в това да издържим до победата.

За нас, под „нас“ разбирам хората с леви убеждения и либералите, свързаните с левицата, войната имаше три фази. Първата — когато Русия не признаваше опасността от война. Това смрази предаността ни — на всички ни, петдесетина или стотина души, за които вярата в Съветския съюз бе извор на надежди. Този период завърши с нападението на Хитлер над Русия. Тогава изведнъж бликна невероятна енергия.

Хората са твърде емоционални, стане ли дума за комунизъм или по-скоро за собствените им комунистически партии, и не се замислят върху един въпрос, който след време ще занимава социолозите. Той е свързан с обществената дейност, която се развива в пряка или косвена зависимост от Комунистическата партия. Много хора или цели групи хора, без дори да си дават сметка за това, се вдъхновяват, въодушевяват, дори намират нов стимул благодарение на нея и това се отнася за всички страни, в които съществува дори малобройна комунистическа партия. В нашето малко градче само година след като Русия се включи във войната, в резултат на което левите сили се окопитиха, неочаквано се появиха (извън пряката дейност на партията, за която тук не става дума) малък оркестър, читателски кръжоци, две театрални трупи, филмово дружество, проведе се любителско изследване на условията за живот на африканските деца в градовете, чието публикуване събуди съвестта на белите и позакъснялото им чувство за вина, като провокира и организирането на пет-шест дискусии по африканските проблеми. За първи път в историята на този град се появи нещо като културен живот за радост на стотици граждани, за които комунистите не бяха нищо друго освен шепа хора, достойни само за омраза. Разбира се, много от тези явления не бяха посрещнати с одобрение от самите комунисти, които по онова време преживяваха най-бурния си и догматичен етап, макар тъкмо те да ги бяха вдъхновили, защото дълбоката вяра в хуманността разпръсква вълни в различни посоки.

Така че за нас (а това важеше за всички градове из тази част на Африка) започна период на активна дейност. Този етап, етапът на ликуваща самоувереност, приключи някъде през 1944 година, доста преди края на войната. Промяната не се дължеше на някакво външно събитие, като например промяна на съветската „линия“, а бе назрявала отвътре постепенно и днес, обръщайки се назад, си давам сметка, че бе започнала още със създаването на „комунистическото“ ядро. Разбира се, началото на Студената война сложи край на всички дискусионни клубове, групи и така нататък и дори най-слабият интерес към Китай и Съветския съюз вече бе подозрителен, а не моден. (Чисто културните сдружения обаче — оркестри, театрални трупи и други подобни, продължиха да съществуват.) Само че когато „левите“, „прогресивните“ или „комунистическите“ настроения — от дистанцията на времето е трудно да кажа коя е точната дума, бяха в своя апогей в градчето ни, основното ядро хора, които ги бяха вдъхновили, ги обзе инертност, объркване или в най-добрия случай действаха единствено от чувство за дълг. По онова време, разбира се, никой не долавяше промяната, но тя бе неизбежна. Сега вече е очевидно, че в самата структура на една комунистическа партия или група е заложен принципът на отлюспването. Всяка комунистическа партия съществува и дори процъфтява благодарение на този процес на отлюспване на отделни личности или групи не заради лични качества или недостатъци, а в зависимост от това доколко са в крак с вътрешното развитие на партията в даден момент. Нашата малка аматьорска и всъщност абсурдна група мина през всички перипетии, през които бе минала и групата „Искра“ в Лондон в началото на века, в зората на организираното комунистическо движение. Ако поне отчасти познавахме историята на комунистическото движение, щяхме да си спестим цинизма, неудовлетвореността, объркването, но не за това ми е думата. В нашия случай вътрешната логика на централизма предизвика неизбежен разпад, тъй като нямахме никаква връзка с евентуално съществуващите други африкански движения — тогава националните движения, както и профсъюзите тепърва се зараждаха. Само неколцина африканци тайно се събираха под носа на полицията, но те ни нямаха доверие, защото бяхме бели. Един-двама идваха да се съветват с нас по технически въпроси, но така и не разбрахме какви в действителност са намеренията им. Просто група войнствени бели политикани, заредени с всевъзможна информация относно организирането на революционните движения, действаше в пълна изолация, защото черните маси още не бяха започнали да се надигат и това щеше да продължи още няколко години. Същото важеше и за Комунистическата партия в Южна Африка. Ако не бяхме чуждо тяло, без корени, споровете, конфликтите и дебатите вътре в групата биха могли да доведат до разрастването на групата ни, но вместо това те бързо я разбиха. Само за една година се разцепихме, появиха се групички, откроиха се предатели, както и вярно, здраво ядро, чийто състав, с изключение на един-двама души, непрекъснато се менеше. Хабяхме доста нерви, защото не разбирахме цялостния процес. Макар да съм сигурна, че процесът на саморазрушение започна от самото начало, не бих могла да кажа кога се промениха разговорите и поведението ни. Продължавахме да работим все така усилено, но с чувството за нарастващ цинизъм. Дори вицовете ни извън официалните събрания бяха напълно противоположни на това, което говорехме и в което мислехме, че вярваме. Оттогава се научих да слушам внимателно какви вицове си разправят хората. Нотки на злост, на цинизъм за десетина години могат да се развият във вътрешна язва, която да порази целостта на личността. Често съм наблюдавала подобни случаи, и то далеч не само в политически или комунистически организации.

Групата, която искам да опиша, бе създадена след невероятни боричкания в „партията“ (поставям „партията“ в кавички, защото не бе официално учредена организация, а по-скоро сдружение на емоционална основа). Тя се разцепи на две, и то заради нещо много дребно — толкова дребно, че дори съм забравила какво точно, но помня примесеното с ужас изумление, обзело всички ни, от това, че един дребен организационен въпрос може да предизвика такава омраза и злоба. Двете групички се съгласиха да продължат съвместната си работа — проявихме поне дотолкова благоразумие, — но възприехме различни стратегии. Дори днес ме напушва смях, породен от отчаянието — всичко бе толкова нелепо, в действителност бяхме шепа изгнаници, с типичното за изгнаници яростно озлобление, предизвиквано от дреболии. А всички ние, около двайсетина души, бяхме изгнаници, защото идеите ни бяха изпреварили развитието на страната с години. Даа, сега си спомних, че се скарахме, защото половината членове се оплакаха, че в организацията има хора „без корен в страната“. Затова се разцепихме.

А сега за нашата групичка. Имаше трима души от военновъздушните сили, които се познаваха още от Оксфорд — Пол, Джими и Тед. Още — Джордж Хаунслоу, пътен работник. И Вили Роде, бежанец от Германия. Моя милост. Мерироуз, която всъщност бе местна. Аз бях изключение в групата, защото бях необвързана, в смисъл че поначало бях дошла в колонията по своя воля и можех да си тръгна, когато пожелая. Защо не си тръгвах ли? Ненавиждах страната, и то още от времето, когато пристигнах тук за първи път през 1939 година, за да се омъжа и да стана съпруга на фермер, който отглеждаше тютюн. Бях срещнала Стивън предната година в Лондон по време на почивката му. В деня след пристигането ми във фермата разбрах, че харесвам Стивън, но никога няма да свикна с фермерския живот. Ала вместо да се върна в Лондон, отидох в града и станах секретарка. Години наред животът ми се състоеше от дейности, които вършех с половин сърце, с мисълта, че са временни, за кратко, но всъщност се задържах доста дълго. Така например станах „комунистка“, защото левите бяха единствените хора в града с някаква нравствена сила, единствените, за които расовата дискриминация бе нещо чудовищно. И все пак у мен винаги съществуваха две личности — „комунистката“ и Анна и през цялото време Анна преценяваше комунистката. Както и обратно. Вероятно бях изпаднала в някаква летаргия. Знаех, че войната наближава и ще стане трудно да се прибера у дома, но въпреки всичко останах. Макар че не се радвах на живота — развлеченията не ми доставят удоволствие, но все пак ходех след работа на гости, на танци, играех тенис, правех слънчеви бани. Всичко сякаш е било толкова отдавна, че съм забравила какво изпитвах, когато вършех тези неща. Забравила съм какво значи да бъдеш секретарка на мистър Камбъл, да танцуваш всяка вечер и прочие. Все едно не съм била аз. Виждах се обаче отстрани, но и това стана възможно едва онзи ден, когато открих стара черно-бяла фотография, на която се виждаше дребно, слабо, крехко момиче с почти кукленски вид. Разбира се, бях по-изискана от местните момичета, но много по-неопитна — в колонията човек бе далеч по-свободен да прави каквото пожелае. Момичетата там можеха да вършат неща, за които аз в Англия трябваше направо да се боря. Моята изисканост се свеждаше само до литературата и общуването. Но в сравнение с момиче като Мерироуз, при все че наглед бе крехка и ранима, аз бях направо бебе. На снимката съм застанала на стъпалата пред Клуба, с ракета за тенис в ръка. Гледам весело, но критично. Лицето ми е дребно, изострено. Тъй и не успях да придобия чудесното добродушие на хората от колонията. (Защо пък да е толкова чудесно? И все пак ми харесва.) Забравила съм обаче какво изпитвах, помня само как всеки ден, дори след избухването на войната, си повтарях, че вече е време да си взема билет обратно за дома. Горе-долу по това време срещнах Вили Роде и се забърках в политиката. Не ми беше за първи път. Бях твърде млада, разбира се, за да участвам в Испанската гражданска война, но сред приятелите ми имаше участници, така че комунизмът и левицата не бяха за мен нови понятия. Не харесвах Вили. И той не ме харесваше. И все пак заживяхме заедно, доколкото това бе възможно в малко градче, където всичко се знае. Бяхме отседнали в един и същи хотел и се хранехме заедно. Живяхме така три години. При все това не се харесвахме, нито се разбирахме. Дори не ни доставяше удоволствие да спим заедно. Разбира се, тогава бях много неопитна, защото бях спала единствено със Стивън, и то за кратко. Но дори тогава и Вили, и аз съзнавахме, че сме несъвместими. Сега, когато повече разбирам от секс, съзнавам, че думата „несъвместими“ има съвсем конкретно значение. Тя не означава, че не си влюбен или състрадателен, нито че си нетърпелив или просто неопитен. Двама души могат да бъдат сексуално несъвместими, докато с други изпитват огромно удоволствие в леглото. Някак самите химически структури на телата им се отблъскват. Е, двамата с Вили разбирахме това много добре, затова честолюбието ни не бе накърнено. Но чувствата ни бяха, поне в това отношение. Изпитвахме един към друг нещо като състрадание. И двамата постоянно бяхме обзети от тъжното съзнание за безсилието да си доставим радост един на друг. Нищо не ни пречеше да си намерим други партньори. Но не го правехме. За себе си не се учудвам, защото имам едно качество, което наричам летаргия, а може да се нарече и любопитство — то ме кара да протакам нещата дълго, след като е трябвало да сложа точка. Дали това не е слабост? Докато не написах тази дума, не допусках, че може да се отнася до мен. А може да е точно слабост. Вили не беше слаб. Тъкмо обратното, той бе най-безмилостният човек, когото познавам.

Като написах горното, се сепнах. Какво имам предвид? Та Вили можеше да бъде и невероятно мил. И си припомних как през онези години установих, че каквото и определение да използвах за Вили, винаги можех да употребя и противоположното. Да. Потърсих в старите си тетрадки. Намирам цял списък определения под надслов „Вили“:

Безмилостен

Човечен

Студен

Топъл

Сантиментален

Трезв

И така, до края на страницата. А отдолу съм написала: „Самото изброяване на тези думи за Вили ме накара да разбера, че изобщо не го познавам. Защото не е нужно да се изреждат думи за човек, когото разбираш.“

Но онова, което разбрах сега, а тогава още не знаех, е, че всички тези думи губят смисъл, започнеш ли да описваш даден човек. За да опишеш някого, казваш: „Кръглите очила на Вили, седнал непохватно начело на масата, просветнаха пред обърнатите към него погледи, след което той с официален тон и грубоват хумор каза…“ Нещо от този род. И в това е проблемът, който мира не ми дава (колко странно се е проявил преди толкова години у мен този интерес към безпомощното изреждане на противоположни думи, без да разбирам в какво може да прерасне) — щом съм осъзнала безсмислието на думи като добър/лош, силен/слаб, аз всъщност приемам аморалността и аз наистина я приемам в мига, в който започвам да пиша „разказ“ или „роман“, защото просто не ме е грижа за нищо друго. Интересува ме единствено да опиша Вили и Мерироуз така, че читателят да ги усети като живи. И след като двайсет години живях с или край левичари, а това ще рече двайсет години обсебена от въпроса за морала в изкуството, сега ме интересува единствено това. Значи с други думи твърдя, че човешката личност, този уникален пламък, е тъй свята за мен, че всичко останало е без значение. Това ли наистина твърдя? И ако е така, какво означава всичко?

Но да се върна към Вили. Той бе емоционалният център на нашата подгрупа, а допреди разцеплението беше център и на голямата група — сега другата подгрупа се ръководеше от друг човек, също силна личност като Вили. Вили бе център поради непоклатимата си увереност в собствената си правота. Много го биваше в диалектиката — можеше да анализира даден социален проблем с проникновение и интелигентност, а в следващия миг да изрече някоя глупашка догма. С времето ставаше все по-твърдолинеен. Но най-странното бе, че все така привличаше хората, при това доста по-проницателни от него, дори когато съзнаваха, че говори глупости. И когато започнахме открито да се занасяме пред него и със самия него или на някоя от чудовищните му недомислици, продължавахме да кръжим около Вили като сателити и да бъдем зависими от него. Потресаващо.

Когато например той за първи път се изяви и ние го приехме в групата, ни каза, че е членувал в нелегална организация, бореща се срещу Хитлер. Дори чухме някаква невероятна история как убил трима есесовци и тайно ги заровил, а после избягал през границата за Англия. И ние, разбира се, му вярвахме. И защо не? Дори когато дошлият от Йоханесбург Сам Кетнър, негов познат от години, ни каза, че в Германия Вили бил обикновен либерал, никога не бил членувал в антихитлеристка група и напуснал Германия само защото навършил години за постъпване в армията, ние все едно продължихме да му вярваме. Дали защото смятахме, че е способен на всичко това? Да, сигурна съм, че беше способен. С други думи нима човек не е толкова добър, колкото е в собствената си фантазия?

Ала не историята на Вили искам да разкажа — по онова време такива истории често се срещаха. За него, бежанеца от цивилизована Европа, периодът на войната означаваше застой в глуха линия. Искам да опиша характера му, стига да мога. И така, най-забележителното нещо у него бе, че обмисляше с най-големи подробности какво може да му се случи през следващите десет години и предварително да изготви план. Повечето хора направо не проумяват как може човек непрекъснато да обмисля как ще се справи с всички непредвидени обстоятелства например след пет години. Думата, използвана в подобни случаи, е опортюнизъм. Ала малцина са истински опортюнисти. Защото затова е необходима не просто трезва самопреценка, което доста често се среща, но и непреклонна, целеустремена енергия, което е рядкост. През петте години на войната например всяка събота сутрин Вили неизменно пиеше бира (а той мразеше бирата!) с един човек от Отдела за разследване на престъпността (когото ненавиждаше) само защото беше преценил, че има голяма вероятност след време този човек да стане важна клечка и да му бъде от полза. И излезе прав, защото след края на войната тъкмо този човек помогна на Вили да уреди документите си много преди другите бежанци. И Вили има възможност да напусне колонията няколко години по-рано от другите. Оказа се, че решил да се върне в Берлин, а не да живее в Англия, но ако беше избрал Англия, щеше да му е необходимо британско поданство и прочие. Изобщо във всяко негово действие се долавяше добре обмислен план. Но тази му склонност изглеждаше толкова преднамерена, че никой не я възприемаше сериозно. Ние например смятахме, че онзи служител от криминалния отдел наистина му допада като човек, но се срамува да признае, че харесва „класов враг“. А когато Вили току кажеше: „Един ден ще ми потрябва…“, ние мило се усмихвахме като на слабост, която просто му придава по-човешки облик.

Защото естествено смятахме, че у него има нещо твърде нечовешко. Той изпълняваше ролята на комисар, на комунистическия интелектуален водач. И все пак по-голям традиционалист не съм срещала. Искам да кажа, че дълбоко у себе си той ценеше реда, коректността, установените порядки. Спомням си как Джими се занасяше с него и казваше, че ако Вили поведе успешна революция в сряда, в четвъртък вече ще е създал министерство на общоприетия морал. В такива случаи Вили заявяваше, че е социалист, а не анархист.

Той не знаеше какво е истинско съчувствие към емоционално слабите, бедните или отритнатите. Презираше онези, които допускаха личните им чувства да объркват живота им. Но това съвсем не означаваше, че не бе в състояние цели нощи да съветва и поучава някой изпаднал в беда, макар че от съветите му страдалецът най-често се чувстваше потиснат и непълноценен.

Вили бе получил възможно най-традиционното възпитание, характерно за едрата буржоазия. Берлин в края на двайсетте и трийсетте години, свят, който наричаше декадентски, но от който самият той до голяма степен бе част; леки, типични за възрастта хомосексуални забежки на тринайсет години; прелъстяване от прислужницата на четиринайсет; а после — компании, бързи коли, кабаретни певици; сантиментален опит за превъзпитание на една проститутка, който вече предизвикваше у него сантиментален цинизъм; аристократично презрение към Хитлер и винаги — много пари.

Той неизменно — дори тук, в колонията, където изкарваше по няколко лири седмично — се обличаше безупречно, много елегантен в костюм, ушит му за десет шилинга от индийски шивач. Беше среден на ръст, слаб, леко приведен. Косата му бе гъста, лъскава и идеално пригладена, но бързо оредяваше отпред. Имаше високо бледо чело, необичайно студени зеленикави очи, скрити зад дебели очила, и властно издаден нос. Обикновено внимателно изслушваше хората, а очилата му пробляскваха. После ги сваляше — в първия миг очите му неуверено примигваха, докато се приспособят, но изведнъж рязко се свиваха и ставаха критични — и тогава започваше да говори с такова нескрито високомерие, че всички направо онемяваха. Такъв беше Вилхелм Роде, професионалният революционер, който по-късно (след като не успя да получи добре платена служба в лондонска фирма, както бе очаквал) замина за Източна Германия (като отбелязваше с обичайната си брутална откровеност: „Разправят, че много добре си живеели там, с коли и шофьори…“) и стана високопоставен служител. Сигурна съм, че е много добросъвестен служител. Сигурна съм и че когато се налага, проявява човечност. Но съм го запомнила такъв, какъвто беше в Машопи, помня какви бяхме всички в Машопи — струва ми се, че през целия период на политическа дейност, през всичките тези години на нощни разговори и активна работа много по-малко проявявахме истинската си същност, отколкото в Машопи. Макар че, разбира се, както съм отбелязвала, това е така само защото тогава живеехме в политически вакуум, без никаква възможност да се изявим, като поемем политическа отговорност.

Тримата мъже от авиационната база ги свързваше само униформата, макар че в Оксфорд са били приятели. Признаваха, че краят на войната ще сложи край и на близостта им. Понякога дори признаваха, че не се харесват истински и го казваха с непринудения, самоироничен, безцеремонен тон, с който всички ние говорехме през този период — всички, с изключение на Вили, който прибягваше до подобен тон и маниер само колкото да не притеснява останалите. Така той разбираше участието си в анархията. Та в Оксфорд въпросните трима били хомосексуалисти. Като написах тази дума и я поглеждам отстрани, разбирам, че може да предизвика притеснение. Но като си спомня как изглеждаха тримата и какви характери имаха, преставам да се шокирам или притеснявам. Но друго е, като видиш думата „хомосексуалист“ написана — да, трябва да преодолея собствената си неприязън и неловкост. Странно. За да уточня, ще добавя, че само след 18 месеца тримата вече пускаха шеги относно „хомосексуалния ни период“ и се надсмиваха над себе си, че са вършили нещо само защото е било модно. Общуваха с двайсетина младежи със свободно поведение, донякъде с леви убеждения, донякъде с литературна дарба и до един бяха имали всевъзможни сексуални връзки помежду си. И пак, така казано, звучи пресилено. Всъщност тогава войната едва бе започнала, те чакали повиквателни и от дистанцията на времето става ясно, че умишлено са се държали някак безотговорно в знак на социален протест, а сексът е бил просто част от протеста.

Най-забележителен от тримата, но само заради чара си, бе Пол Блакънхърст. Той е прототипът на образа на „доблестния млад пилот“ от „Границите на войната“, преливащ от ентусиазъм и идеализъм. В действителност у него нямаше и капка ентусиазъм, но създаваше такова впечатление поради живия си интерес към всякакви морални и социални аномалии. Чарът му, както и подчертаната изисканост на всяко негово действие, прикриваше действителната му студенина. Беше висок младеж, добре сложен, едър, но с леки и бързи движения. Лицето му бе кръгло, с кръгли наситеносини очи и с необичайно бяла и чиста кожа, с бледи лунички по очарователния нос. Върху челото му все падаше мек, гъст кичур. На слънце косата му блестеше досущ като златна, а на сянка бе златистокестенява. Добре очертаните му вежди също меко проблясваха. Когато се запознаваше с някого, удостояваше човека насреща си със съвършено сериозен, учтиво изпитателен, прекомерно почтителен, ясно син, лъчист поглед и в усилието си да засвидетелства искрено уважение дори леко се привеждаше. Когато за първи път се срещаше с някого, говореше с тих, очарователен, почтителен шепот. Малцина устояваха на обаянието на този прекрасен млад мъж, който твърде ярко подчертаваше (макар и против волята си, разбира се) очарованието на униформата. На повечето хора им трябваше доста време, докато проумеят, че им се подиграва. Виждала съм как жени, дори мъже, внезапно осъзнали смисъла на някоя от жестоките му, изречена провлачено забележка, буквално пребледняват от изненада и се вторачват в него, изумени, че човек може да бъде така непринудено искрен и същевременно толкова преднамерено жесток. Всъщност той много приличаше на Вили, но само по високомерие. Високомерието на аристократа. Той беше англичанин от заможно семейство, извънредно интелигентен. Родителите му имаха знатен произход — баща му бе сър Еди-кой си. В поведението и движенията му се долавяше онази пълна увереност, която идва в резултат на възпитанието в добре осигурено семейство с традиции, без никакви парични проблеми. „Фамилията“ — разбира се, той говореше за нея подигравателно — се разпростираше по всички висши стъпала на английското общество. Понякога Пол казваше провлачено: „Преди десетина години бих могъл да твърдя, че Англия ми принадлежи, така и беше. Разбира се, войната ще промени нещата, нали?“ Но усмивката му подсказваше, че изобщо не го вярва и разчита на нашата интелигентност и ние, подобно на него, да не го вярваме. Вече му беше уредено след края на войната да започне работа в Лондонското сити. Но той и с това се подиграваше. „Ако се оженя за добра партия — заявяваше той, като се усмихваше само с ъгълчетата на красивата си уста, — ще стана индустриален магнат. Интелигентен съм, имам и образование, и произход. Нужни са ми само пари. А ако не се оженя за добра партия, ще стана лейтенант. Много по-забавно е, разбира се, да изпълняваш команди, а и по-малко отговорно.“ Но всички бяхме убедени, че ще стане най-малко полковник. Странното беше, че тези разговори се водеха, когато нашата „комунистическа“ група бе най-самоуверена. Едно лице — за в стаята на комитета, друго — за в кафенето след това. Но нещата бяха далеч по-сериозни. Защото ако Пол беше въвлечен в политическо движение, където да намери приложение на дарбите си, той щеше да му служи докрай, както и Вили, който стана комунистически администратор, след като не успя да създаде модерна кантора за бизнес консултации (за което имаше талант). Като се обръщам назад, разбирам, че аномалиите и цинизмът на онова време бяха само предзнаменование за предстоящите събития.

Междувременно Пол непрекъснато си правеше шеги със „системата“. Той изобщо не вярваше в нея, това се разбира от само себе си, и подигравките му бяха искрени. Но в ролята си на бъдещ лейтенант току вдигаше ясните си сини очи към Вили и казваше провлачено: „Добре използвам времето си, не мислиш ли? Като наблюдавам другарите. Ще имам предимство пред конкурентите лейтенанти, а? Да, ще познавам врага. Може да си и ти, скъпи ми Вили. Нали?“ Вили отвръщаше неохотно с лека, одобрителна усмивка. Веднъж дори каза: „Ти си добре, има за какво да се върнеш. А аз съм бежанец.“

Обичаха да са заедно. Макар Пол по-скоро да би умрял, отколкото да признае (в ролята си на бъдещ индустриален магнат), че изобщо проявява някакъв сериозен интерес към каквото и да било: интересуваше се от история, защото изпитваше интелектуално удоволствие от парадокса — а тъкмо това означаваше за него историята: парадокс. Вили споделяше страстта му — към историята, не към парадокса… Спомням си как веднъж каза на Пол: „Само един истински дилетант може да гледа на историята като на поредица от невероятни събития…“, а Пол отвърна: „Но, скъпи ми Вили, аз съм представител на отмираща класа и ти пръв трябва да разбереш, че не мога да си позволя да имам друго отношение, нали така?“ Озовал се в офицерската столова сред хора, повечето от които считаше за слабоумни, на Пол му липсваха сериозните разговори, макар че естествено никога не би си го признал. И смея да кажа, че преди всичко се привърза към нас, защото ние му предложихме да се присъедини. А другата причина бе, че е влюбен в мен. Но по онова време в определен момент всички бяхме влюбени в един или друг. По думите на Пол: „Задължително е във времето, в което живеем, да бъдем влюбени в колкото се може повече хора.“ Тези думи не бяха продиктувани от предчувствие, че ще бъде убит. Дори за миг не допускаше, че ще го убият. Беше изчислил шансовете си с математическа точност. Сега те бяха много по-големи, отколкото по-рано, по време на битката за Великобритания. Щеше да лети с бомбардировачи, далеч по-безопасни от изтребителите. А и някакъв негов чичо, свързан с висшето ръководство на въздушните сили, бе поразпитал и установил (или най-вероятно уредил), че Пол ще бъде изпратен не в Англия, а в Индия, където броят на убитите е сравнително малък. Смятам, че Пол наистина „не знаеше що е страх“. Или казано другояче, нервите му, по рождение добре защитени в резултат на охолния живот, не бяха свикнали да изпращат каквито и да е сигнали за обреченост. Казаха ми — онези, които летяха с него — че винаги бил хладнокръвен, самоуверен, точен, въобще роден пилот.

В това отношение беше различен от Джими Макгарт, също добър пилот, който изпитваше ужасен страх. Джими често идваше в хотела след цял ден пилотиране и заявяваше, че му призлява от напрежение. Признаваше, че по цели нощи не спи от тревога. Унило споделяше предчувствието си, че на следващия ден ще го убият. А после ми звънеше от базата да каже, че предчувствието му се е сбъднало, защото „хвърчилото“ му било улучено и само по чиста случайност останал жив. За него обучението бе непрестанно мъчение.

Въпреки това в Германия Джими бе пилот на бомбардировач — и то несъмнено много добър пилот — през цялата последна фаза на войната, когато най-систематично разрушавахме немските градове. Летя непрекъснато повече от година и остана жив.

Пол бе убит ден преди да напусне колонията. Преместваха го в Индия, така че чичо му бе излязъл прав. Последната вечер прекара с нас на парти. Обикновено не прекаляваше с алкохола дори когато се правеше, че пие наравно с нас. Но в онази нощ бе мъртвопиян и се наложи Джими и Вили да го набутат във ваната на хотела, за да изтрезнее. При изгрев-слънце се отправи обратно към базата, за да се сбогува с приятелите си. Стоял на пистата, както ми разказа Джими по-късно, все още замаян от алкохола, а изгряващото слънце го заслепявало — макар че човек като него, разбира се, с нищо не би издал състоянието си. Пристигнал самолет и се приземил съвсем наблизо. Пол се обърнал и заслепен от слънцето, се втурнал направо към перката, която сигурно му се е сторила като сияние. Витлото отрязало краката му под чатала. Умрял намясто.

Джими също произхождаше от заможно семейство, но беше шотландец, а не англичанин. Но в него нямаше нищо шотландско, освен когато се напиеше — тогава ставаше сантиментален в приказките си за английските зверства преди столетия, като например клането в долината Гленкоу. Говореше с подчертан, провлачен оксфордски акцент. Трудно се придобива подобен акцент в Англия, а в колонията звучеше направо абсурдно. Джими съзнаваше това и нарочно го подчертаваше, за да дразни тези, които му бяха неприятни. А пред нас, като пред приятели, се оправдаваше: „В края на краищата — казваше той — разбирам, че звучи глупаво, но с този скъпо струващ глас ще си изкарвам прехраната след войната.“ Така че Джими, подобно на Пол, отказваше — дори с частица от себе си — да повярва в бъдещето на социализма, който проповядваше. Семейството му, общо взето, не бе така знатно като семейството на Пол. По-скоро се числеше към западащ клон на фамилията. Баща му бе непрокопсал полковник в Индия в оставка — не прокопсал, както подчертаваше Джими, защото… „Не е на мястото си. Обича индийците и го вълнуват неща като човечност и будизъм — какво ще кажете!“ Често се връщал мъртвопиян, казваше Джими, но мисля, че го добавяше за колорит, защото ни показваше и стихове, написани от стареца, и вероятно тайно се гордееше с него. Бе единствено дете и майка му, която той обожаваше, го родила, когато вече била прехвърлила четирийсетте. Физически беше същият тип като Пол — поне на пръв поглед. Погледнати от стотина ярда, ясно личеше, че са от едно и също тесто, дори бе трудно да ги различиш. А отблизо приликата помежду им само подчертаваше коренно различната им същност. Джими бе едър, дори тромав. И стъпката му бе тежка, а ръцете — големи, но пухкави като на дете. Чертите му, макар да бяха като издялани от бял мрамор, също като на Пол, със същите сини очи, далеч не излъчваха изящество, а в погледа му се долавяше нещо трогателно, примесено с детинското желание да се хареса. Косата му, безцветна и лишена от блясък, се спускаше на сплъстени кичури. С удоволствие изтъкваше, че имал декадентска физиономия. Лицето му бе възпълно, месесто, дори отпуснато. Нямаше големи амбиции, искаше само да стане професор по история в някой университет и успя. За разлика от другите той наистина беше хомосексуалист, макар да му се искаше да не е. Бе влюбен в Пол, когото същевременно презираше и който, от своя страна, се дразнеше от него. Доста по-късно се ожени за петнайсет години по-възрастна жена. Миналата година получих писмо, в което ми описваше брака си — очевидно бе писал писмото пиян, връщайки се към миналото. Няколко седмици спали заедно с минимално удоволствие за нея и никакво за него — „макар че положих усилия, уверявам те“. После тя забременяла и с това сексът помежду им приключил. Накратко, доста типичен английски брак. Жена му, изглежда, не подозира, че той не е нормален мъж. Джими е твърде зависим от нея и ако тя умре, подозирам, че може да се самоубие или пропие.

Тед Браун беше най-големият образ. Произхождаше от голямо работническо семейство и цял живот бе печелил стипендии за разни училища, а накрая и за Оксфорд. Беше единственият истински социалист от тримата — искам да кажа, социалист до мозъка на костите си. Вили често се оплакваше, че Тед се държи така, „сякаш живее в процъфтяващо комунистическо общество или е израснал в някоя проклета комуна“. В такива случаи Тед го поглеждаше, искрено учуден — не можеше да разбере какво лошо има в това. А после свиваше рамене и запален по нещо ново, забравяше за Вили. Беше жив, енергичен, слаб, висок младеж със светлокафяви очи и черна коса, който вечно нямаше пари, защото ги раздаваше и вечно ходеше небрежно облечен, защото нямаше време да се занимава с дрехите си или защото и тях раздаваше, никога нямаше време за себе си, защото го посвещаваше на другите. Страстта му бе музиката и в това отношение се бе самообразовал доста добре, увличаше се и от литературата, обичаше ближните си, които му се струваха жертви на гигантска, едва ли не космическа конспирация срещу истинската им природа. А по природа те естествено бяха красиви, великодушни и благородни. Понякога заявяваше, че предпочитал да е хомосексуалист. Това означаваше, че има безброй протежета. В действителност не можеше да се примири с мисълта, че други младежи със същия класов произход нямат неговите възможности. Току изнамираше някой буден техник в базата или младеж, отишъл на събрание в града от искрен интерес, а не просто от немай-къде, и сериозно се залавяше с него — караше го да чете, просвещаваше го музикално, разясняваше му, че животът е прекрасно приключение, а пред нас разпалено твърдеше, че „намериш ли затисната под камък пеперуда, трябва да я спасиш“. Току нахълтваше в хотела с някой недодялан, самовглъбен младеж и ни молеше „да се заемем с него“. И ние се заемахме. За двете години, прекарани в колонията, Тед спаси над десет „пеперуди“ и всички те, макар и да не го приемаха напълно сериозно, бяха преизпълнени с обич и уважение към него. Той бе влюбен едновременно във всички тях. Промени живота им. След войната, вече от Англия, продължи да поддържа връзка с тях, караше ги да учат, насочи ги към Лейбъристката партия — по онова време самият той вече не беше комунист, и правеше всичко възможно да не изпаднат, както се изразяваше, отново в летаргия. Ожени се много романтично за една германка въпреки всички пречки, родиха им се три деца и сега преподава английски в училище за умствено изостанали. Тед бе способен пилот, но съвсем в свой стил умишлено се провали на последните изпити, защото точно тогава се бореше за душата на едно магаре от Манчестър, което не желаеше да развива музикалните си заложби и упорито предпочиташе футбола пред литературата. Обясняваше ни, че независимо от настъплението на фашизма много по-важно било да спасиш от мрака някое човешко същество, отколкото да бъдеш допълнителна бройка във военновъздушните операции. Тъй че той престана да лети, изпратиха го в Англия и постъпи на работа в мините, където получи трайно увреждане на дробовете. По ирония на съдбата начинанието с младежа, заради когото се отказа да лети, бе единственият му провал.

Когато го изхвърлиха от мината като негоден за работа, успя някак да си уреди да замине за Германия като възпитател. Съпругата му, германката, практична, оправна жена и добра болногледачка, много му помага. Сега Тед се нуждае от грижи. С горчивина казва, че състоянието на дробовете му го принуждавало да изпада в „летаргия“.

В колонията дори Тед се дразнеше от преобладаващото настроение. Не понасяше разправиите и дрязгите в групата и когато се разцепихме, чашата преля. „Очевидно не съм комунист намясто — заяви той на Вили, навъсено и унило, — защото всички тези дребнави ежби ми се струват пълна глупост.“ „Очевидно не си — отвърна Вили. — Чудех се кога ли ще го проумееш.“ Тед се тревожеше най-вече, че следвайки логиката на предишната полемика, беше останал в групата на Вили. Макар да смяташе лидера на другата подгрупа, ефрейтор от военновъздушната база, стар марксист, за „сух бюрократ“, като човек го харесваше повече от Вили. Но бе предан на Вили… което ме навежда на мисълта за нещо, върху което по-рано не се бях замисляла. Непрекъснато пиша думата „група“. Група означава събрани заедно хора. А това се свързва с общи взаимоотношения — вярно, че с месеци прекарвахме заедно часове наред. Но като се обърна назад да си спомня какво точно стана, нещата стояха съвсем другояче. Например не мисля, че Тед и Вили някога изобщо са разговаряли — от време на време просто се заяждаха. Всъщност не, веднъж успяха да се спречкат яростно. Седяхме на верандата на хотел „Машопи“ и макар че не помня за какво бе кавгата, добре си спомням как Тед изкрещя: „Ти си в състояние да застреляш петдесетина души преди закуска, а после да седнеш и да се натъпчеш. Или не, по-скоро ще накараш някой друг да ги застреля вместо теб, точно това ще направиш.“ А Вили отговори: „Да, ако е необходимо, ще го направя…“ И така — повече от час, а през това време една след друга се нижеха волски каруци, сред облак бял пясъчен прахоляк, влакове профучаваха от Индийския океан към столицата, фермери в сиво-кафяви дрехи пиеха на бара, групички безработни африканци се мотаеха в сянката на екзотичното дърво наблизо и търпеливо очакваха големия шеф, мистър Бутби, да им отдели време да поговорят ще ги вземе ли на работа.

А другите ли? Пол и Вили постоянно говореха за история. Джими спореше с Пол, обикновено все на исторически теми, но в действителност Джими непрекъснато припяваше, че Пол бил лекомислен, студен, бездушен. Пол и Тед нищо не ги свързваше, дори не се караха. Колкото до мен, аз бях в ролята на „приятелката на лидера“ — служех за спойка, до болка позната роля. Но ако взаимоотношенията ми с някого от тези момчета станеха по-сериозни, щях, разбира се, да престана да бъда обединяваща фигура, а тъкмо обратно — щях да ги разединя. Освен това си имахме и Мерироуз, недостижимата красавица. Що за група бяхме всъщност? Какво ни свързваше? Струва ми се, че всичко идваше от неизчерпаемата неприязън и взаимно привличане между Пол и Вили, които толкова си приличаха, а им бяха предопределени коренно различни съдби.

Да, гърленият, прекалено правилен английски на Вили и изисканата, надменна реч на Пол звучаха нощем часове наред в хотел „Гейнсбъро“. Това е най-ясният ми спомен за групата от периода, преди да се преместим в „Машопи“ и всичко да се промени.

Хотел „Гейнсбъро“ в действителност бе пансион, където хората отсядаха за дълго. Повечето пансиони в града бяха преустроени частни домове, без съмнение уютни, но същевременно неприятно претенциозни. Живях в един такъв пансион около седмица и напуснах — не можах да понеса контраста между неподправения колониализъм на града и превзетата изисканост в пансиона, пълен с благовъзпитани англичани, които се държаха така, сякаш изобщо не са напускали Англия. Хотел „Гейнсбъро“ бе построен наскоро — голяма, шумна, грозна сграда, пълна с бежанци, чиновници, секретарки и семейни, които не можеха да си намерят нито къща, нито апартамент, понеже градът бе претъпкан заради войната и наемите скачаха главоломно.

Напълно в свой стил, само седмица след като се настани в хотела, Вили успя да си издейства специални привилегии, при това независимо че е германец, сиреч представител на вражеската страна. Другите германски бежанци се представяха за австрийци или стояха настрани, а той се бе регистрирал като „Д-р Вилхелм Карл Готлиб, Берлин, 1939“. Директно. Съдържателката на хотела, мисис Джеймс, направо благоговееше пред него. Беше се постарал да я уведоми, че майка му е графиня. Тя действително бе графиня. Мисис Джеймс го смяташе за лекар, а той не си направи труда да й обясни какво означава титлата „доктор“ в Европа. „Не съм виновен, че е толкова глупава“ — оправдаваше се той в отговор на нашите упреци. Даваше й безплатни съвети по правни въпроси, държеше се ту снизходително, ту грубо с нея, когато не получаваше каквото иска — накратко, караше я да се върти около него „като подплашено кученце“ по собствените му думи. Тя бе вдовица на миньор, починал при срутване, около петдесетгодишна жена, възпълна, измъчена, непохватна и вечно потна. Гощаваше ни с яхнии, тиква и картофи. Черните й прислужници я мамеха. Вечно бе на загуба, докато Вили, без някой да го е молил, още в края на първата седмица от престоя си не я посъветва как да ръководи хотела. След указанията му тя доста се замогна — когато дойде време Вили да напусне хотела, вече бе богата жена с направени по негова препоръка инвестиции в различни видове собственост из целия град.

Аз живеех в стаята до Вили. Хранехме се на една маса. Приятелите ни се отбиваха по всяко време на денонощието. За нас огромната, неугледна трапезария, която спираше да работи в осем (вечерята бе от седем до осем), се отваряше дори след полунощ. Или сами си правехме чай в кухнята, а мисис Джеймс най-много да слезе по халат и с омиротворителна усмивка да ни помоли да говорим по-тихо. Правилникът не позволяваше да се приемат външни лица в стаите след девет, но няколко пъти седмично провеждахме курсове по стаите до четири-пет сутринта. Правехме каквото си искаме, докато мисис Джеймс ставаше по-богата, а Вили току й подхвърляше, че е глупава гъска, лишена от какъвто и да е нюх за бизнес.

Тя отвръщаше: „Да, да, мистър Роде“, изкискваше се и сядаше свенливо на леглото му да изпуши цигара. Съвсем като ученичка. Спомням си думите на Пол: „Смяташ ли, че е редно един социалист да постига целите си, като баламосва възрастна жена?“ „Благодарение на мен тя печели много добре.“ „Имам предвид секса“, каза Пол, а Вили отвърна: „Не разбирам за какво говориш.“ Действително не разбираше. За разлика от жените мъжете трудно осъзнават как да използват въздействието на сексапила си в подобни случаи. И са доста нечестни.

И тъй, за нас хотел „Гейнсбъро“ бе нещо като придатък към Клуба на левите, както и към партийната група, и означаваше напрегната работа.

За пръв път отидохме в хотел „Машопи“, подтикнати от внезапен импулс. Пол ни насочи към него. Летял някъде из околността, но се приземил заради ненадейна буря и се върнал заедно с инструктора си с кола, като по пътя спрели да обядват в хотела. Вечерта Пол пристигна в „Гейнсбъро“ с приповдигнат дух и сподели въодушевлението си.

— Да знаете само какъв хотел е „Машопи“! Насред гъсталака и заобиколен от хълмчета, диваци и страхотна екзотика, а вътре — бар с дартс и най-различни игри, и сервират горещ пай с телешко и бъбречета, а на всичко отгоре съдържателите, мистър и мисис Бутби, са досущ като семейство Гетсби, нали ги помните? Ония, дето държат кръчма на Ейлсбъри. Та тия Бутби сякаш никога не са напускали Англия. Обзалагам се, че той е запасен офицер. Не би могъл да бъде нещо друго.

— Значи тя е бивша барманка — рече Джими, — имат дъщеря хубавелка, която искат да омъжат. Нали си спомняш, Пол, как онова нещастно момиче в Ейлсбъри направо не можеше да откъсне очи от тебе?

— Естествено като колониалисти вие не можете да схванете тънкия парадокс на положението — заяви Тед. За да е по-забавно, в подобни случаи двамата с Вили бяхме представяни като колониалисти.

— Запасни офицери, които сякаш никога не са напускали Англия, държат половината хотели и барове в страната — отвърнах аз. — Бихте могли да се убедите и сами, стига да си бяхте подали носа от „Гейнсбъро“.

За да е още по-забавно, Тед, Джими и Пол до такава степен уж ненавиждаха колонията, че нищо не искаха да знаят за нея. Но в действителност, разбира се, бяха твърде добре информирани.

Беше около седем часът вечерта, време за вечеря в „Гейнсбъро“. Пържена тиква, говежда яхния, компот.

— Хайде да идем да видим този хотел — предложи Тед. — Още сега. Ще пием по една халба и ще хванем автобуса за базата. — Както обикновено, преливаше от ентусиазъм, все едно нямаше никакво съмнение, че „Машопи“ ще ни предложи най-изумителното преживяване в живота.

Погледнахме към Вили. Тази вечер имаше събрание, организирано от Клуба на левите, който тогава бе в апогея си. Редно беше всички да бъдем там. А ние никога, абсолютно никога до този момент не се бяхме измъквали от задължения. Но Вили се съгласи доста непринудено, като че бе нещо съвсем обичайно:

— Защо не. Тази вечер може и друг да изяде тиквата на мисис Джеймс.

Вили караше евтина кола, купена на старо. Качихме се и петимата и се отправихме към „Машопи“, на шейсетина мили от „Гейнсбъро“. Спомням си, нощта бе ясна, но задушна, а звездите — едри и ниски, тежко проблясваха като пред гръмотевична буря. Карахме сред извисилите се канари гранит, осеяли областта. Огромните камъни бяха заредени с топлина и енергия и докато минавахме покрай хълмовете, струи горещ въздух докосваха като с меки длани лицата ни.

Пристигнахме в хотела към осем и половина и заварихме бара облян в светлина и претъпкан с местни фермери. Помещението, малко и уютно, проблясваше с полираната си ламперия и излъскания черен циментен под. Както бе казал Пол, имаше овехтяло табло за дартс и друго за дискове. На бара стоеше мистър Бутби, два метра висок, внушителен, изопнал рамене, с леко шкембе. На едрото му лице с издути от пиене вени се открояваха трезвите му, проницателни очи. Той позна Пол и го попита как върви ремонтът на самолета. На самолета нищо му нямаше, но Пол заразправя надълго и нашироко как едното крило било ударено от светкавица и той катапултирал в клоните на дърветата с парашут, като стискал инструктора под мишница — толкова очевидно неправдоподобна история, че мистър Бутби се почувства неловко от самото й начало. Но Пол разказваше толкова искрено, почтително и увлекателно, че като завърши с думите: „Не трябва да се съмнявам и насред полет да спра, мой дълг е да летя и да умра!“, дори уж изтри една-две мъжествени сълзи. Мистър Бутби неохотно леко изсумтя, като да се засмя, и предложи по чашка. Пол очакваше да го почерпят — награда за героя, тъй да се каже, но мистър Бутби протегна ръка за парите и го изгледа продължително с присвити очи, сякаш казваше: „Да, ясно ми е, че не се шегуваш и стига да можеше, щеше да ме преметнеш.“ Пол с готовност плати и продължи разговора. След няколко минути дойде при нас и сияещ ни каза, че мистър Бутби бил сержант в Британската южноафриканска полиция, че се оженил в Англия по време на отпуска и жена му била барманка в някакво заведение, имали осемнайсетгодишна дъщеря и държали хотела от единайсет години. „При това го поддържате чудесно, ако ми позволите да отбележа — бяхме дочули Пол да казва. — Останах много доволен от обяда днес.“

— Но вече е девет — рече Пол — и ресторантът се затваря, а домакинът не ни е предложил вечеря. Значи се провалих. Ще стоим гладни. Съжалявам.

— Ще видя какво мога да направя аз — каза Вили. Отиде при мистър Бутби, поръча си уиски и само след пет минути уреди да отворят ресторанта специално за нас. Не знам как го направи. Преди всичко той твърде много биеше на очи в бара сред загорелите фермери в сиво-кафяви дрехи и безвкусно облечените им жени — още с появата си прикова погледите на всички. Беше в елегантен кремав костюм от шантунг, черната му коса проблясваше на силната светлина, а лицето му бе бледо и изтънчено. Заяви на прекалено правилния си английски с несъмнен немски акцент, че с приятелите си е изминал целия път от града само и само за да опитат ястията на „Машопи“, за които толкова били слушали и бил сигурен, че мистър Бутби нямало да го разочарова. Говореше със същото високомерие и прикрита жестокост, които звучаха в гласа на Пол, докато разказваше за спускането си с парашут, но мистър Бутби стоеше безмълвен, опрял големите си, безжизнени ръце върху тезгяха, вперил невъзмутим поглед във Вили. След малко Вили спокойно измъкна портфейла си и извади банкнота от една лира. Мисля, че от години никой не се е осмелявал да дава бакшиш на мистър Бутби. За миг той направо онемя. После преднамерено бавно извъртя глава и присвитите му очи проблясваха, докато внимателно преценяваше платежоспособността на Пол, Тед и Джими, застанали с големи халби в ръка.

— Ще видя какво може да направи жена ми… — и излезе иззад бара, като остави банкнотата на Вили на тезгяха. Това бе подкана към Вили да си я прибере, но той я остави и дойде при нас.

— Всичко е наред — заяви той.

Пол вече бе приковал вниманието на една фермерска щерка — около шестнайсетгодишна, хубавичка, пухкава, с муселинена рокля на цветя, с волани. Застана пред нея, вдигнал високо халба, и я заговори с напевния си, приятен глас:

— Още с влизането си исках да ви кажа, че не съм виждал по-хубава рокля, откакто бях в Аскот[1] преди три години. — Момичето стоеше пред него като хипнотизирано. Цялото се бе изчервило. Мисля, че само след миг щеше да разбере наглостта му. Но тогава Вили се намеси и сложи ръка на рамото на Пол с думите:

— Хайде. Остави за после.

Излязохме на верандата. Оттатък пътя листата на евкалиптовите дървета проблясваха на лунната светлина. Един влак бълваше пара, а по релсите се лееше вода.

— Пол — с тих, яден глас се намеси Тед, — ти си най-сериозното основание да изпозастрелям цялата тъй наречена висша класа, за да се отървем веднъж завинаги от такива като теб.

Начаса се съгласих с него. И не беше за пръв път. Само седмица преди това наглостта на Пол така вбеси Тед, че той, пребледнял от яд, заяви, че повече няма да проговори на Пол: „Нито на Вили — и двамата сте от един дол дренки.“ С Мерироуз го убеждавахме часове наред да се върне при нас. А Пол отвърна без всякакво угризение:

— Та тя не е и чувала за Аскот, а когато разбере какво е, ще се почувства поласкана.

След дълго мълчание единственото, което Тед изрече, бе:

— Не, няма. Няма да се почувства поласкана — и отново настъпи мълчание, през което ние наблюдавахме потрепващите като вълни сребърни листа, а сетне Тед добави: — По дяволите, вие двамата така и няма да проумеете някои неща до края на живота си. Но какво ми пука.

Последното бе изречено с тон, какъвто никога не бях чувала от Тед, почти лекомислено. После се изсмя. Никога не го бях чувала да се смее така. Призля ми — двамата с Тед винаги сме били съюзници в тази битка, но сега се почувствах изоставена, объркана.

Централната сграда на хотела се намираше непосредствено до шосето и в нея бяха барът и ресторантът, а отзад бяха кухните. Отпред имаше дълга веранда с дървени подпорни греди, обвити в зеленина. Седяхме смълчани на пейките и се прозявахме, почувствали внезапно умора и силен глад. След малко мисис Бутби, която съпругът й бе повикал от дома им, ни пусна да влезем в ресторанта и затвори вратата, за да не влизат разни пътници да вечерят. Това бе една от главните магистрали в колонията и движението по нея не секваше. Мисис Бутби бе едра, пълна, невзрачна жена с червендалесто лице и ситно накъдрена безцветна коса. Носеше впит тесен корсет и телесата й под него преливаха, а едрите й гърди бяха изхвръкнали нагоре като тезгях. Беше приятна, мила, винаги готова да услужи, но и изпълнена с достойнство. Извини се, че поради късния час не може да ни предложи пълна вечеря, но щяла да се постарае да останем доволни. После кимна, пожела ни лека нощ и ни остави на намръщения, задето го задържат толкова, сервитьор. Изядохме препълнените с печено телешко, картофи и моркови чинии. После похапнахме и щрудел със сметана и местно сирене. Храната бе типично английска, приготвена с голямо старание. В просторния ресторант цареше тишина. По масите пробляскваха приборите, подредени за закуската на другия ден. По прозорците и вратите бяха окачени тежки ленени завеси на цветя. Фаровете на минаващите коли постоянно ги осветяваха и се вплитаха в шарките, а червените и сини цветя ярко засияваха, озарени от устремените към града ослепителни потоци светлина. На всички ни се спеше и много-много не ни се говореше. Но след малко аз се ободрих, като видях Пол и Вили, както им бе навик, да разкарват сервитьора като слуга напред-назад с всевъзможни поръчки, а Тед се съвзе и го заговори съвсем човешки, дори по-топло отвсякога, и разбрах, че се е засрамил от думите си на верандата. Той заразпитва човека за семейството му, за работата, за живота му, като разказваше по нещичко и за себе си, а Пол и Вили, както обикновено в подобни случаи, не престанаха да се хранят. Те отдавна бяха изразили мнението си по въпроса: „Да не би да си въобразяваш, Тед, че като си любезен с прислугата, утвърждаваш социализма?“ „Да“ — бе отговорил Тед. „Значи си неспасяем“ — бе отсякъл Вили, свивайки рамене в знак, че го смята за безнадежден случай. Джими искаше още да пие. Вече беше пиян — не познавах човек, който да се напива тъй бързо като него. Не след дълго се появи мистър Бутби и каза, че като на пътници ни се полага да пийнем — така недвусмислено ни даде да разберем защо изобщо ни е разрешил да ядем толкова късно. Но вместо концентрат, както очакваше той, ние поръчахме вино и той донесе изстудено бяло вино „Кейп“. Беше превъзходно, така че парливият коняк, който мистър Бутби ни бе сервирал, не ни се пиеше, но го довършихме, а после продължихме с още вино. След това Вили заяви, че всички ще дойдем отново в края на седмицата и попита мистър Бутби дали ще може да ни осигури стаи. Мистър Бутби отвърна, че няма проблем и ни представи такава сметка, че едва събрахме пари да я платим.

Вили не ни бе питал дали сме свободни да прекараме събота и неделя в „Машопи“, но идеята му бе добра. Поехме обратно сред вече прохладната лунна светлина, а в долините се стелеше студена, бяла мъгла. Всички бяхме порядъчно пийнали. Джими бе мъртвопиян. Когато стигнахме в града, вече бе доста късно и нямаше как тримата да се приберат в базата, така че се настаниха в моята стая в „Гейнсбъро“, а аз отидох при Вили. В такива случаи те обикновено ставаха много рано, около четири часа, отиваха пеша до края на града и чакаха някой да ги закара до базата, където по изгрев-слънце, около шест, трябваше да са заели местата си в самолета.

И така, в края на седмицата всички отидохме в „Машопи“. Вили и аз. Мерироуз. Тед, Пол и Джими. Тръгнахме късно вечерта в петък, защото преди това бяхме имали партийна дискусия за „линията“. Обсъждахме, както винаги, въпроса как да въвлечем местните масово в бойни действия. Във всеки случай дискусията бе ожесточена поради официалното ни разцепление, което обаче не ни попречи, поне онази вечер, да се чувстваме едно цяло. Бяхме двайсетина души, които накрая единодушно стигнахме до заключението, че макар всички да вярваме в правотата на съществуващата „линия“, съзнаваме и че това няма да ни отведе доникъде.

Докато се качвахме в колата с куфарите и саковете си, мълчахме. Мълчахме и докато излезем от предградията. После спорът за „линията“ отново се развихри — този път между Пол и Вили. Преповтаряха най-подробно обсъжданите на събранието въпроси, а ние слушахме — най-вероятно с надеждата да чуем някаква нова идея, която би ни помогнала да излезем от задънената улица. „Линията“ бе възхитително проста. В расово общество като тукашното дълг на социалистите без съмнение си остава борбата срещу расизма. Следователно „напредъкът“ трябва да се осъществява чрез съвместните усилия на прогресивни, челни отряди от бели и чернокожи. Но кои са предопределени да формират белия челен отряд? Очевидно профсъюзите. А черния? Безспорно черните профсъюзи. Но тогава нямаше черни профсъюзи, тъй като бяха обявени за незаконни, а черните маси още не бяха узрели за незаконни действия. Белите профсъюзи ревниво пазеха своите привилегии и бяха по-враждебни към африканците от която и да било друга прослойка на бялото население. Тъй че нашите прогнози за предстоящите събития — всъщност за неизбежните събития, защото принципът за водещата роля на пролетариата в движението за свобода бе основен, — нямаха нищо общо с действителността. И все пак основният принцип бе неприкосновен и не подлежеше на съмнения. В нашите среди (а това важеше и за Южноафриканската комунистическа партия) на черния национализъм се гледаше като на отклонение вдясно, на което трябваше да се противопоставяме. Основният принцип, плод на най-хуманистични идеи, ни преизпълваше с дълбоко нравствено удовлетворение.

Усещам, че отново възприемам онзи самобичуващ, циничен тон. И все пак колко успокоява той, като мехлем на рана. Защото без съмнение става дума за рана — и аз като хиляди други изпитвам ужасна, тъпа болка само при мисълта за времето, прекарано в партията или в близост до нея. А тази болка наподобява опасната болка от носталгията, тя е нейна родна сестра и е също тъй непоносима. Ще продължа по въпроса, когато съм в състояние да пиша обективно, без тази болка.

Помня, че Мерироуз сложи край на спора с думите: „Повтаряте все едно и също!“ С това дискусията приключи. Често правеше така, умееше да ни накара да млъкнем. Но мъжете просто се държаха снизходително с нея и не ценяха кой знае колко политическото й мислене. Ставаше така заради неумението или нежеланието на Мерироуз да говори с езика на политиката. Но на мига схващаше за какво става дума и го изразяваше простичко и ясно. А хора като Вили например възприемат идеи единствено ако са облечени с думи, които самите те използват.

В случая Мерироуз каза:

— Изглежда нещо поначало не е наред. Иначе нямаше да са ни необходими толкова дълги дискусии. — Каза го уверено, но мъжете не отговориха и тя долови снизхождението им, смути се и добави някак умолително: — Не се изразих добре, но разбирате какво имам предвид… — Умолителните нотки подействаха на мъжете и Вили великодушно заяви:

— Разбира се, че се изрази добре. Не би и могло да се очаква нещо друго от красавица като теб.

В колата седяхме една до друга и в здрачината тя се извърна и ми се усмихна. Честичко си разменяхме такива усмивки.

— Ще поспя — рече тя, положи глава на рамото ми и заспа като коте.

Всички бяхме много уморени. Според мен хора, които не са участвали в движение на левите сили, не могат да разберат колко напрегнато, неуморно, ден след ден, година след година работят социалистите, истински отдадени на идеята. В края на краищата, освен всичко останало, ние си изкарвахме и прехраната, а мъжете от базата или поне онези, които се обучаваха, живееха в непрекъснат стрес. Всяка вечер организирахме събрания, семинари, дебати. До един четяхме много. Често стояхме до четири-пет часа сутринта. А на всичко отгоре лекувахме и душевни страдания. Тед бе стигнал до крайност в убеждението си, споделяно от всички ни, че трябва да помагаме на всеки, изпаднал в беда, независимо каква. Част от задълженията ни бе да убеждаваме всеки що-годе буден човек, че животът е прекрасно приключение. Като се замисля, при цялата ни трескава дейност успяхме само да спечелим безчет привърженици. Надали някой от онези, на които помагахме тогава, би могъл да забрави искрената ни непоклатима увереност, че животът е прекрасен — макар тази ни вяра да не произтичаше от темперамента, а от убежденията ни. Припомням си какво ли не — например как Вили, след като няколко дни се чуди какво да направи за една нещастна заради изневерите на мъжа си жена, реши да й предложи „Златната клонка“[2], защото според него, „когато човек е нещастен в личния си живот, най-добре е да погледне на проблема в общочовешки план“. Жената върна книгата с оправданието, че не я разбрала и че и бездруго решила да зареже мъжа си, защото й създавал само неприятности, а голяма полза от него нямало. Но след като напусна града, продължи редовно да изпраща на Вили трогателно почтителни, благодарствени писма. Запомнила съм потресаващите й думи: „Никога няма да забравя великодушната ви загриженост към мен.“ (Макар че тогава ни най-малко не ми направиха впечатление.)

В такова напрежение живяхме повече от две години — струва ми се, че от пълно изтощение сигурно не сме били съвсем с всичкия си.

Тед започна да пее, колкото да не заспи, а Пол, с тон, неузнаваемо различен от онзи, с който бе спорил с Вили, се впусна в невероятни фантазии какво би се случило в една въображаема колония от бели заселници при бунт на африканците. (Това ставаше почти десет години преди Кения и „May May“[3]). Разказваше как „двама души и половина“ (Вили възнегодува срещу асоциацията с Достоевски, когото смяташе за реакционен писател) работили двайсетина години, за да накарат туземците да осъзнаят прогресивната си роля. Но неочаквано се появил някакъв учен-недоучен демагог, учил шест месеца в икономически институт в Лондон, който с лозунга „Белите вън!“ за една нощ сформирал масово движение. Като отговорни политици „двамата души и половина“ били смаяни от това развитие на нещата, но вече било късно — демагогът ги обявил за подкупени от белите. По силата на измислено обвинение изпадналите в паника бели заселници хвърлили в затвора демагога и двамата души и половина. Останали без водач, чернокожите хванали гората и започнали партизанска война. „Но когато белите, десетки благовъзпитани, добронамерени, високообразовани момчета като нас, докарани чак от Англия, за да поддържат реда и закона, започнали малко по малко да ги надвиват, чернокожите постепенно се обърнали към черната магия и шаманите. При това отвратително, нехристиянско поведение, всички благоразумни люде напълно основателно били отвратени от черната кауза и обзети от пламенно желание да го заклеймят, благовъзпитаните, добронамерени момчета като нас започнали наред да бият, измъчват и бесят. Редът и законът възтържествували. Белите освободили от затвора «двамата души и половина», но обесили демагога. Обявили минимум демократични права за черното население, но «двамата души и половина»… и така нататък, и така нататък, и така нататък.“

Никой не реагира на тези фантасмагории. Бяха твърде далеч от прогнозите ни. А и ни смая тонът на Пол. (Разбира се, сега съзнавам, че това е бил тонът на разочарования идеалист — пишейки последната дума, съм изумена, че я използвам за Пол. За пръв път допуснах, че е бил такъв.) Той продължи:

— Има и друга възможност. Да предположим, че армията на чернокожите побеждава. На един интелигентен водач националист не му остава друго, освен да подхранва националистичните чувства и да развива промишлеността. Идвало ли ви е някога наум, другари, че като прогресивни хора един ден ще стигнем дотам да подкрепяме националистичната политика в държави, утвърждаващи онзи капиталистически, неегалитарен нравствен кодекс, който ненавиждаме тъй дълбоко? Какво ще кажете за това? Защото аз го предвиждам, да, съзирам го в кристалното си кълбо — ние ще трябва да подкрепяме именно това. О, да, да, защото друга алтернатива не съществува.

— Трябва да пийнеш нещо — прекъсна го Вили.

Но по това време всички барове в крайпътните хотели бяха затворени, тъй че Пол заспа. Спеше и Мерироуз. Както и Джи-ми. Тед беше буден и седнал отпред до Вили, си подсвиркваше някаква ария. Не допусках, че е чул какво говори Пол — свирукането или тананикането му в такива случаи бе неизменно знак за неодобрение.

Спомням си как много по-късно ме осени мисълта, че през всичките тези години на нескончаеми анализи само веднъж се доближихме до истината (макар тя да оставаше все така неуловима) и то се случи, когато Пол, вън от кожата си, заговори подигравателно.

Пристигнахме в хотела по тъмно. На верандата ни чакаше сънлив прислужник, за да ни заведе до стаите. Постройката със спалните помещения се намираше на един склон, на няколкостотин ярда зад сградата с ресторанта и бара. Там имаше двайсет стаи, наредени от двете страни по десет, с веранди отпред. Бяха приятни и прохладни, макар че не бяха съоръжени с климатик. Във всяка имаше по един електрически вентилатор и големи прозорци. За нас бяха запазили четири стаи. Джими и Тед се настаниха в първата, другата заехме ние с Вили, Мерироуз и Пол взеха самостоятелни стаи. Това разпределение се запази и по-нататък. Или по-точно понеже мистър и мисис Бутби не възразиха, двамата с Вили винаги спяхме заедно в хотел „Машопи“. Всички се надигахме от сън късно след закуска. Барът бе отворен и първо пийвахме по нещо, най-често в пълно мълчание, после обядвахме, отново в почти пълно мълчание, като само от време на време възкликвахме колко сме изтощени. Обедите в хотела бяха винаги превъзходни, с голям брой ястия от студено месо и всевъзможни салати и плодове. После отново си лягахме. Малко преди залез с Вили ставахме и трябваше да будим и останалите. Само половин час след вечерята отново бяхме в леглата. А на следващия ден, неделя, положението не беше по-различно. Всъщност първият ни уикенд там бе най-приятният. След невероятната умора ни бе обзело пълно спокойствие. Почти не пихме и мистър Бутби бе разочарован. Вили бе особено умълчан. Струва ми се, че тъкмо тогава е взел решението да се оттегли от политиката, поне доколкото е възможно, и да се отдаде на науката. Що се отнася до Пол, той се държеше невероятно непринудено и любезно с всички и особено с мисис Бутби, която го бе харесала.

В града се върнахме много късно в неделя, защото не ни се тръгваше от „Машопи“. Преди да поемем, поседяхме на верандата с бира в ръка, а хотелът тъмнееше зад гърба ни. Луната грееше така ярко, че се виждаше как върху пътната настилка проблясват песъчинки от изпадалия от волските каруци бял пясък. Тежките, изострени евкалиптови листа просветваха като малки копия. Спомням си, че Тед каза: „Вижте как си седим и няма какво да си кажем. Опасно място е този хотел «Машопи». Ще започнем да идваме тук всяка събота и неделя и сред лунната светлина, с вкусната храна и бирата ще се отдаваме на летаргия. Питам ви докъде ще ни доведе всичко това?“

Цял месец не стъпихме там. Всички бяхме усетили колко сме уморени и навярно се уплашихме от мисълта какво ли би се случило, ако позволим напрежението и умората ни внезапно да се отприщят. Месецът бе много напрегнат. Пол, Джими и Тед приключваха обучението си и летяха всеки ден. Времето бе хубаво. Едно след друго се нижеха какви ли не политически мероприятия като лекции, курсове, проучвания, макар че имахме едно-единствено партийно събрание. Другата подгрупа бе загубила петима членове. Интересно, че на това единствено събрание спорихме яростно почти до зори. Но през останалото време постоянно се срещахме, при това с най-добри чувства, да обсъждаме подробности около страничните мероприятия, които организирахме. Междувременно групата ни продължаваше да се среща в „Гейнсбъро“. Пускахме шеги за хотел „Машопи“ и неговата зловещо успокоителна атмосфера. За нас той се беше превърнал в символ на лукс, декадентство и слабоволие. Приятелите ни, които не бяха ходили там, но го знаеха като обикновен крайпътен хотел, разправяха, че сме полудели. Около месец след първото ни отиване се зададе доста дълъг уикенд — от четвъртък вечер до следващата сряда — в колонията приемаха празниците насериозно — и ние се събрахме да отидем пак. Освен шестимата, които бяхме ходили предния път, щяха да дойдат и новото протеже на Тед, Стаили Лет от Манчестър, същият, заради когото Тед се провали по-късно като пилот, и джаз пианистът Джони, приятел на Стаили. Уговорихме се и с Джордж Хаунслоу да се срещнем направо в хотела. Пътувахме с кола и влак и още преди да затворят бара в четвъртък вечерта, стана ясно, че този престой ще бъде напълно различен от предишния.

Поради предстоящите празници хотелът бе претъпкан. Мисис Бутби бе отворила пристройка с още дванайсет стаи за гости. Очакваха се две големи танцови забави, една за външни хора и една за гостите на хотела, и във въздуха вече се долавяше как празничното настроение измества ежедневието. Когато седнахме да вечеряме късно, един от сервитьорите украсяваше ъглите в ресторанта с разноцветна хартия и гирлянди от електрически лампички. Поднесоха ни специален глазиран пудинг, приготвен за другия ден. А мисис Бутби изпрати емисар да попита дали „военновъздушните момчета“ имат нещо против да й помогнат с украсата на голямата зала. Пратеничката бе Джун Бутби и беше напълно ясно, че е дошла от любопитство, за да види въпросните момчета, защото най-вероятно майка й й бе говорила за тях. Разбра се обаче, че те не й направиха никакво впечатление. Доста момичета в колонията хвърляха поглед към момчетата от Англия, но ги отхвърляха, понеже ги намираха женствени, пухкави, лигави. И Джун бе една от тях. Тази вечер тя се задържа само колкото да предаде съобщението и да изслуша свръхучтивия отговор, в който „от името на военновъздушните момчета“ Пол изрази благодарност за любезната покана на майка й, след което Джун на мига излезе. Пол и Вили пуснаха няколко шеги по адрес на щерката за женене, но те бяха в духа на закачките им относно „мистър и мисис Бутби, кръчмаря и жена му“. През този уикенд, както и през следващите, повече не се занимаваха с Джун. Очевидно я намираха толкова невзрачна, че се въздържаха да говорят за нея от съжаление или вероятно… — макар никой от мъжете да не проявяваше кой знае какви признаци на подобно нещо — от кавалерство. Тя бе високо, набито момиче с едри, зачервени, грубовати ръце и крака. Лицето й бе румено като на майка й. Имаше същата безцветна коса, зализана около едрото грубо лице. Във външността й нямаше нищо обаятелно — нито в чертите, нито в дрехите й. Но се усещаше как у нея напира някаква мрачно таена енергия, понеже се намираше в типичното за повечето млади момичета състояние — на сексуална обсебеност, което понякога прилича на транс. Когато бях петнайсетгодишна и все още живеех на „Бейкър Стрийт“ с баща си, няколко месеца не можах да изляза от това състояние, затова не мога да мина през този квартал, без да си спомня — къде с умиление, къде с неловкост — онова толкова силно емоционално състояние, което сякаш поглъща всичко — и тротоарите, и къщите, и витрините. Интересното в случая с Джун бе, че природата явно е трябвало да подреди нещата така, че мъжете, изпречили се на пътя й, да са наясно с проблема й. Нищо подобно. Онази първа вечер двете с Мерироуз, разпознали състоянието й, неволно се спогледахме и едва не се изсмяхме от умилително състрадание. Но се въздържахме, защото веднага разбрахме, че очевидното убягва на мъжете, а искахме да я предпазим от техния присмех. Ала всички жени наоколо бяхме наясно какво става с Джун. Спомням си, една сутрин седях на верандата с мисис Латимор, хубавата червенокоса жена, която флиртуваше с младия Стаили Лет, и изведнъж се появи Джун и започна да се лута като сляпа под евкалиптовите дървета край железопътната линия. Имах чувството, че наблюдавам сомнамбул. Току пристъпваше няколко крачки напред, зареяла поглед над долината към скупчените сини възвишения, после току вдигнеше ръце към косата си, тъй че в ясно очертания й силует в тясно прилепнала яркочервена памучна рокля се открояваха напиращите й гърди и тъмните петна пот под мишниците, а после внезапно отпускаше ръце със стиснати юмруци. Застине в тази поза, после пак тръгне, отново поспре като в унес, подритне камъчетата с върха на белия си сандал и пак тръгне бавничко, докато най-после не се скри от погледа ни сред огрените от слънце евкалиптови дървета. Мисис Латимор въздъхна дълбоко, засмя се леко снизходително и каза:

— Боже мой, милиони да ми дават, не бих искала пак да съм девойка! Боже мой, не бих преживяла всичко това отново дори за милиарди!

С Мерироуз се съгласихме. Но макар всяка поява на това момиче да ни смущаваше, мъжете не забелязваха нищо и ние се постарахме да не издаваме състоянието му. Съществува и женско „кавалерство“, когато жена се застъпва за друга, и то е също тъй силно, както и всяка друга солидарност. Пък кой знае и дали нарочно не си затваряхме очите пред очевидната непроницателност на мъжката ни компания.

Джун прекарваше по-голямата част от времето си на верандата. Къщата им се намираше на няколкостотин ярда от хотела и бе построена върху дебела над десет фута основа за изолация от мравките. Верандата бе просторна и прохладна, боядисана в бяло, цялата в пълзящи растения и цветя. Там бе невероятно красиво и светло и Джун лежеше върху покритата с кретон кушетка, слушаше с часове портативния грамофон и мислено рисуваше мъжа, на когото ще позволи да я извади от унеса й. След няколко седмици образът на въображаемия мъж стана толкова отчетлив в съзнанието й, че придоби плът и кръв. С Мерироуз седяхме на верандата на хотела, когато един пътуващ на изток камион внезапно спря и от него излезе едър, недодялан младеж, силен като вол, с груби червендалести крака и загорели ръце. Джун тъкмо се спускаше с блуждаеща походка по чакълестата пътечка откъм бащината си къща и подритваше камъчетата с острите върхове на сандалите си. Едно обло камъче се търкулна в краката на отправилия се към бара младеж. Той спря и я изгледа. А после, непрекъснато обръщайки глава през рамо, с безизразно лице, почти като хипнотизиран, влезе в бара. Джун го последва. Мистър Бутби сервираше на Джими и Пол джин с тоник и говореше за Англия. Не обърна внимание на дъщеря си, която седна в единия ъгъл в удобна позиция, зареяла унесен поглед над Мерироуз и мен към сиянието и прахоляка на знойната утрин. Младежът взе чашата бира и седна на пейката недалеч от нея. След половин час се качи отново в камиона си вече с Джун. С Мерироуз неволно избухнахме в гръмогласен смях и спряхме чак когато Пол и Джими надникнаха от бара, за да разберат какво е толкова смешно. След месец Джун и младежът бяха вече официално сгодени и чак тогава всички разбраха, че тя е кротко, приятно и разумно момиче. Изразът на унесеност и вцепенение изчезна напълно от лицето й. Чак тогава си дадохме сметка колко се е дразнела мисис Бутби от дъщеря си. Сега тя приемаше помощта й в хотела подчертано весело и спокойно и почувствала я отново близка, обсъждаше планове за сватбата. Сякаш се чувстваше виновна за предишното си раздразнение. И сигурно именно заради дълго спотаявания гняв по-късно тя избухна тъй неудържимо и се държа толкова несправедливо.

Онази вечер, малко след като Джун замина, мисис Бутби се появи. Вили я покани да седне при нас. Пол побърза да я покани и от свое име. И двамата говореха по начин, който ни се стори пресилено и обидно любезен. Но при последната среща на мисис Бутби с Пол, когато всички се чувствахме смазани от умора, той се бе държал съвсем непринудено и без следа от високомерие бе говорил за майка си, за баща си, за дома си. Макар неговата и нейната Англия да бяха две напълно различни страни.

Помежду си се шегувахме, че мисис Бутби проявява слабост към Пол. В действителност изобщо не го вярвахме. Иначе не бихме си позволили да се шегуваме — поне ми се иска да мисля така. Защото тогава, в началото, много я харесвахме. Само че мисис Бутби наистина бе увлечена по Пол. Същевременно обаче бе увлечена и по Вили. И то тъкмо заради качествата, които ненавиждахме и у двамата — безцеремонността и високомерието, скрити зад изисканите им, сдържани маниери.

Вили ме накара да проумея колко много жени обичат да ги унижават. Намирах го за унизително и отказвах да приема, че е вярно. Но често съм ставала свидетел на подобно нещо. Срещнехме ли жена, според нас с труден характер, на която да трябва да отстъпваме, да й угаждаме, Вили казваше: „Нищо не разбирате вие, на нея й трябва един хубав пердах.“ („Хубав пердах“, така казваха белите в колонията, най-често за местните: „На този туземец му трябва един хубав пердах“, а Вили го използваше в по-широк смисъл.) Спомням си например майката на Мерироуз, нервозна, деспотична жена, изсмукала цялата жизненост на дъщеря си, около петдесетгодишна, придирчива и свадлива като квачка. Заради Мерироуз бяхме учтиви и толерантни, когато тя шумно нахълтваше в „Гейнсбъро“ да търси дъщеря си. В нейно присъствие Мерироуз изпадаше в състояние на безмълвно раздразнение и нервно изтощение. Съзнаваше, че трябва да окаже съпротива на майка си, но й липсваше морална сила. И именно тази жена, на която бяхме готови да отстъпваме, като прикриваме досадата си, Вили успя да сложи намясто само с няколко думи. Една вечер тя нахълта в „Гейнсбъро“ и ни завари в празната трапезария да си приказваме.

— Ето ви, както винаги, си седите тук — рече тя високо. — А е време да сте в леглото.

Тъкмо се канеше да седне с нас, когато Вили, без изобщо да повишава глас, просто извърна пробляскващите си очила към нея и рече:

— Мисис Фаулър.

— Да, Вили, какво има пак?

— Мисис Фаулър, кога най-после ще престанете да преследвате Мерироуз и да ни досаждате? — Тя ахна от изумление, изчерви се, но втренчила поглед в него, остана като закована до стола, на който се канеше да седне. — Да — спокойно продължи Вили. — Вие сте дърта досадница. Ако желаете, може да седнете, но ще кротувате и няма да говорите глупости.

Мерироуз силно пребледня от уплаха и от болка заради майка си. Но след мигновеното стъписване мисис Фаулър се усмихна смутено, седна и повече не продума. След този случай при посещенията си в „Гейнсбъро“ тя неизменно се държеше с Вили чинно като благовъзпитано девойче в присъствието на баща си тиранин. При това мисис Фаулър и съдържателката на „Гейнсбъро“ съвсем не бяха единствените жени, които Вили бе поставил намясто.

Но сега насреща му се изпречи мисис Бутби, а тя далеч не беше тиранинът, който си търси майстора и ще се подчини само на по-голям тиранин. Нито пък бе лишена от чувствителност да прецени кога е излишна. Въпреки това, дори когато усещаше със сетивата, ако не с интелекта си — тя не бе интелигентна жена — че я унижават, мисис Бутби отново и отново идваше, просто си го търсеше. Ни най-малко не изпитваше смутно удовлетворение от „хубавия пердах“ като мисис Фаулър, нито се превръщаше в свенлива девица като мисис Джеймс в „Гейнсбъро“. Обикновено изслушваше търпеливо, изразяваше мнение и откликваше единствено на външната, формалната страна на разговора, като пренебрегваше прикритата арогантност, и така понякога дори успяваше да накара Вили и Пол да се засрамят и да бъдат учтиви. Но не се съмнявам, че насаме от време на време сигурно е давала воля на гнева си, стискала е юмруци и е процеждала през зъби, Ох, как ми се ще да ги цапардосам! О, да, трябваше да го цапардосам, когато рече онова нещо.

Тази вечер почти от самото начало Пол започна една от любимите си игри — да се надсмива на колониални клишета, докато въпросният жител на колонията се усети, че му се подиграват. Вили начаса се включи в играта.

— Сигурно имате този готвач от години… искаш ли цигара?

— Благодаря, миличък, но не пуша. Да, трябва да призная, че е добро момче. Винаги е бил много предан.

— Казва, че вече е почти член на семейството.

— Да, и аз така го приемам. А и той безспорно е много привързан към нас. Винаги сме се отнасяли добре с него.

— Може би не толкова като с приятел, колкото като с дете. — (Това беше Вили.) — Защото те не са нищо друго освен големи деца.

— Да, така е. Опознаеш ли ги, са като деца. И обичат да се отнасяш с тях като с деца — строго, но справедливо. С мистър Бутби смятаме, че с негрите човек трябва да се отнася добре. Така е редно.

— Да, но не трябва да им се позволява да злоупотребяват с това — рече Пол. — Защото в противен случай ще престанат да ви уважават.

— Радвам се да чуя, че мислиш така, Пол, защото повечето английски младежи като теб имат какви ли не странни представи за туземците. Да, прав си. Те трябва да знаят, че съществува граница, която никога не трябва да прекрачват — и така нататък, и така нататък.

Чак когато Пол, заел любимата си поза с халба в ръка, втренчил предразполагащо сините си очи в нея, каза: „Разбира се, между нас и тях лежат векове еволюция, те не са нищо друго освен шимпанзета…“, тя се изчерви и извърна поглед. Да наречеш човек „шимпанзе“ вече се смяташе за прекалено грубо в колонията, макар допреди пет години да бе напълно приемливо и дори вестникарите да го използваха. (Както и да наречеш някого „кафир“ — така се казваше едно от местните племена, след десетина години вече щеше да се приема за дебелашко.) Мисис Бутби не можеше да повярва, че „такъв образован млад човек, възпитан в един от най-добрите английски колежи“, е в състояние да изрече подобна дума. Обида се мярна по честното й, румено лице, ала щом се осмели отново да погледне Пол, видя пред себе си човек с херувимска усмивка, все тъй предразполагащо вежлив, както допреди месец, когато безспорно представляваше едно обзето от носталгия момче, което в момента се нуждае от майчинска грижа. Тя неволно въздъхна, изправи се и каза учтиво:

— Ще ме извините, но ще вървя да приготвя вечеря за стария. Мистър Бутби обича да си похапва късничко, от работа в бара изобщо не му остава време да хапне. — Пожела ни лека нощ, като изгледа първо Вили, а после Пол с дълъг, наскърбен, изпитателен поглед и излезе.

Пол тръсна глава и се засмя:

— Те са невероятни, фантастични, направо неправдоподобни.

— Аборигени — добави Вили през смях. Така той наричаше белите в колонията.

Мерироуз тихо се обади:

— За какво ти е нужно всичко това, Пол! Ти просто се подиграваш на хората.

— Скъпа Мерироуз. Скъпа моя красавице — отвърна Пол, като се хилеше надвесен над халбата бира.

Мерироуз действително бе красива. Бе крехко, стройно момиче със златиста коса на едри вълни и големи, кафяви очи. Ликът й се бе появявал по кориците на списания в Кейп, а и известно време бе работила като манекен. Но у нея нямаше и капчица суета. Тя се усмихна търпеливо и продължи с характерния си бавен, добронамерен тон:

— Да, Пол. В края на краищата съм израснала тук. Разбирам мисис Бутби. И аз бях като нея, докато хора като вас не ми отвориха очите. Няма да я промениш, като й се подиграваш. Само я нараняваш.

Пол отвърна с обичайното си гърлено хихикане и настоя на своето:

— Мерироуз, Мерироуз, ти също си невероятна.

Ала късно същата вечер тя наистина успя да го накара да се почувства засрамен.

Джордж Хаунслоу, работник по поддръжката на пътищата, живееше в малко градче — на стотина мили по железопътната линия — заедно с жена си, трите си деца, възрастните си родители, както и с тъста и тъщата си. Очаквахме го да пристигне в полунощ с камиона си. Беше предложил да прекара вечерите през уикенда с нас, след като през деня си върши работата по главната магистрала. Излязохме от ресторанта и отидохме да седнем при евкалиптовите дървета край железопътната линия, за да го чакаме. Под тях имаше грубо скована дървена маса с няколко пейки. Мистър Бутби изпрати десетина бутилки студено бяло вино. Всички вече бяхме подпийнали. Хотелът бе потънал в тъмнина. Скоро и лампите в къщата на семейство Бутби угаснаха. Виждаше се само някаква светлинка от сградата на гарата, а друга идеше откъм постройката със спалните помещения на хълма, на няколкостотин ярда от нас. Седяхме под евкалиптовите дървета, а студената лунна светлина се процеждаше сред клоните и нощният вятър издигаше и настилаше в краката ни прахоляк, сякаш бяхме насред полето. Хотелът бе изчезнал сред пустошта и на лунната светлина се очертаваха само голите гранитни възвишения и дърветата. Някъде далече, където шосето се виеше по един хълм, сред черните очертания на двете редици дървета се процеждаше бледа светлина. Сухото специфично ухание на евкалиптите, сухият дразнещ мирис на прахоляка, прохладното ухание на виното засилваха опиянението ни.

Джими заспа, облегнат на Пол, който го бе прегърнал. И аз бях полузадрямала на рамото на Вили. Стаили Лет и пианистът Джони седяха един до друг и ни наблюдаваха с добродушно любопитство. Двамата непрекъснато и открито показваха, че не ние тях, а те нас едва търпят, при това с всичко подчертаваха, че са от работнически произход, че винаги ще бъдат от работническата класа, макар да нямат нищо против, поради благоприятното стечение на обстоятелствата заради войната, да наблюдават отблизо как живеят група интелектуалци. Тъкмо Стаили пръв изрече тази дума и продължи да я употребява. Пианистът Джони не говореше. Той изобщо не си служеше с думи. Винаги сядаше близо до Стаили и безмълвно изразяваше съгласието си с него.

Тед вече бе започнал да се измъчва заради Стаили, защото „затиснатата под камък пеперуда“ не смяташе, че се нуждае от спасение. За утеха седна до Мерироуз и я прегърна. Мерироуз се усмихна добродушно и не се отмести, но вътрешно някак се поотдръпна и от него, и от останалите мъже. Май много момичета, чиято професия изисква да са красиви, търпеливо приемат да ги докосват, целуват, прегръщат, като че ли това е цената, която трябва да платят на съдбата, задето са се родили красиви. Покорството пред мъжките ръце е съпроводено с толерантна усмивчица, също като прозявка или въздишка на досада. Но у Мерироуз имаше и нещо друго.

— Мерироуз — рязко възкликна Тед, като погледна към сияйната главица, облегната на рамото му, — защо не се влюбиш в някой от нас, защо не разрешиш някой от нас да те обича?

Мерироуз само се усмихна и дори на слабата светлина, прорязана като дантела от клонките и листата, очите й изглеждаха огромни и меко проблясваха.

— Мерироуз е с разбито сърце — намеси се Вили над главата ми.

— Разбити сърца има само в старомодните романи — обади се Пол. — В наши дни за тях няма място.

— Напротив — възрази Тед. — Днес има повече разбити сърца от когато и да било тъкмо заради времето, в което живеем. Всъщност убеден съм, че всяко сърце, което срещаме, толкова пъти е било мачкано, смазвано, разбивано, че цялото е в белези.

Мерироуз дари Тед с плаха, признателна усмивка и допълни сериозно:

— Разбира се, че е така.

Мерироуз имала брат, когото много обичала. Приличали си по характер, но по-важно е, че били нежно привързани един към друг заради непоносимата си, деспотична майка, която постоянно ги поставяла в неловко положение, и съпротивата им срещу нея ги обединявала. Убили брат й в Северна Африка преди година. Тогава Мерироуз работела като манекен в Кейп. Разбира се, поради външността си имала много ангажименти. Един младеж приличал на брат й. Бяхме го виждали на снимка — слаб, с руси мустаци, агресивен на вид. Мерироуз на мига се влюбила в него. Тя сподели с нас — спомням си какъв шок изживяхме тогава, както впрочем често ни се случваше с нея заради директната й, непринудена откровеност: „Да, знам, че се влюбих в него, защото приличаше на брат ми, но какво лошо има в това?“ Тя непрекъснато повтаряше „Какво лошо има в това?“ и ние не знаехме какво да й отговорим. Но младежът приличал на брат й само външно и макар да бил щастлив от връзката си с Мерироуз, нямал намерение да се жени за нея.

— Може и да е така — отвърна Вили, — но е много глупаво. Знаеш ли какво ще стане с теб, Мерироуз, ако не внимаваш? Този твой любим ще се превърне във фикс-идея и колкото по-дълго живееш с тази мисъл, толкова повече ще страдаш. Ще прогонваш всички свестни момчета, за които би могла да се омъжиш, и накрая ще вземеш някого само колкото да се омъжиш и ще се превърнеш в една от тези неудовлетворени съпруги, които се срещат на всяка крачка.

Между другото трябва да призная, че точно това се случи с Мерироуз. Още няколко години тя бе все същата възхитителна красавица и разрешаваше да я ухажват, и винаги на лицето й застиваше милата усмивка, наподобяваща прозявка, когато търпеливо седеше в обятията на един или друг мъж. В края на краищата съвсем неочаквано се ожени за човек на средна възраст с три деца. Не го обичаше. Сърцето й бе умряло, когато танкът бе направил брат й на пихтия.

— И какво трябва да направя според теб? — Във въпроса й, сред нарязаната като дантела от клоните лунна светлина, прозвуча свойственото й ужасяващо простодушие.

— Трябва да спиш с някого от нас. Колкото се може по-скоро. Това е най-добрият лек срещу силно увлечение — отвърна Вили с брутално добронамерен тон, с който говореше, когато се правеше на изискан берлинчанин. Тед се намръщи и отмести ръка от Мерироуз, показвайки, че не възнамерява да подкрепи подобен цинизъм и че ако спи с Мерироуз, то ще бъде воден от най-романтичните чувства. Да, безспорно щеше да е така.

— Както и да е — обади се Мерироуз, — има ли смисъл? Та аз непрекъснато мисля за брат си.

— За пръв път срещам човек, който говори така откровено за кръвосмешение — заяви Пол. Каза го на шега, но Мерироуз отвърна напълно сериозно:

— Да, знам, че беше кръвосмешение. Но странното е, че тогава изобщо не мислех така. Нали разбирате, ние с брат ми се обичахме.

Това бе поредният шок за нас. Усетих как мускулите на Вили се стягат и си помислих, че само преди малко той бе говорил като декадентски настроен европеец. Но мисълта, че Мерироуз е спала със собствения си брат, събуди истинската му пуританска природа.

Последва мълчание.

— Да, разбирам защо сте шокирани — обади се Мерироуз. — Напоследък постоянно мисля за това. Но ние не сме сторили никому зло, нали? Не разбирам какво лошо има тогава.

Отново последва мълчание. Изведнъж Пол рече бодро:

— Щом ти е все едно, защо не спиш с мен, Мерироуз? Откъде да знаеш, може и да ти помогне?

Пол седеше изпънат и подпираше облегналия се Джими с пухкаво като на дете тяло. Крепеше Джими много търпеливо, също както Мерироуз стоически бе търпяла прегръдката на Тед. Пол и Мерироуз играеха една и съща роля в групата, само че от различни страни на бариерата между двата пола.

Мерироуз спокойно рече:

— Щом като и приятелят ми от Кейп не можа да ме накара да забравя брат си, какво остава за теб?

Пол попита:

— Какво точно ти пречи да се омъжиш за своя любим?

Мерироуз отвърна:

— Той е от много добро семейство в Кейп и родителите му не разрешават да се ожени за мен, защото не го заслужавам.

Пол издаде очарователното си гърлено хихикане. Не искам да кажа, че съзнателно бе развил този навик, но несъмнено знаеше, че е едно от нещата, които му придават обаяние.

— Добро семейство — насмешливо повтори той. — Добро семейство от Кейп. И много богато, няма що.

Всъщност той не вложи в думите си толкова снобизъм, както прозвуча. Пол обикновено изразяваше снобизма си косвено, с шега или игра на думи. А сега всъщност се наслаждаваше на най-голямата си страст — да съзерцава абсурда. Но аз нямам право да критикувам, защото, откровено казано, истинската причина да остана толкова в колонията, дълго след като вече не се налагаше, бе, че такива места създават благоприятна възможност да съзерцаваш абсурда. Всъщност Пол ни подканяше да изпитаме насладата от абсурда, която бе изпитал и той при първата си среща със съдържателите на хотел „Машопи“, мистър и мисис Бутби, същинско въплъщение на Джон Бул[4] и Мери.

Мерироуз тихо каза:

— На теб може и да ти е смешно, защото живееш с представата за доброто английско семейство и разбирам, че добро семейство в Кейп е нещо съвсем различно. Но за мен то не променя нищо, не е ли така?

Пол продължаваше да седи с чудато изражение, за да прикрие прокрадващото се чувство за неловкост. Сякаш за да покаже, че упрекът й е несправедлив и че и той е способен на нежност, дори машинално помръдна, за да намести главата на Джими по-удобно на рамото си.

— Ако спя с теб, Пол — каза Мерироуз, — смея да кажа, че може и да те обикна. Но ти си също като него, като приятеля ми от Кейп, и няма да се омъжиш за мен — не те заслужавам. Ти нямаш сърце.

Вили грубо се изсмя. А Тед рече:

— Абсолютно права е, Пол.

Пол не отговори. Намести спящия Джими — тялото на младежа се бе смъкнало и сега главата и раменете му лежаха в скута на Пол. Пол ги обви с ръце, като че прегръща бебе. До края на вечерта не свали очи от Мерироуз с вяла, печална усмивка. От този ден той неизменно й говореше гальовно, в опит с нежност да разсее презрението й към него. Но, уви, не успя.

Към полунощ ослепителните фарове на камион погълнаха лунната светлина и като се отклониха от главния път, замряха върху голия пясък край железопътната линия. Камионът, натоварен с инструменти, бе голям, с прикачен отзад малък фургон. В него Джордж Хаунслоу живееше, докато надзираваше работата по пътищата. Джордж изскочи от шофьорската кабина и дойде при нас, а Тед му подаде пълна чаша вино за добре дошъл. Джордж я изпи прав, като между глътките викаше: „Пияници, простаци, къркани, седят си тук и лочат.“ Запомнила съм мириса на виното, прохладно и тръпчиво, когато Тед наклони бутилката да му налее втора чаша и виното се разля, шумолейки в прахоляка. Разнесе се тежка, сладникава миризма, сякаш бе валял дъжд.

Джордж се приближи да ме целуне.

— Ах, тази красива Анна, красивата Анна… а аз не мога да я имам заради тоя проклетник Вили.

После избута Тед, целуна Мерироуз по подадената му буза и рече:

— Толкова красиви жени има по света, а ние тук имаме само две. Направо ми се плаче.

Мъжете се засмяха, а Мерироуз ме погледна с усмивка. Усмихнах се и аз. В усмивката й се бе прокраднала внезапна болка, но усетих, че и моята е унила. Изведнъж й стана неловко, че се е издала и двете бързо извърнахме очи, потиснали моментното си разголване. Като че ли нито на нея, нито на мен ни се искаше да анализираме обзелата ни горчива болка. Джордж се наведе с препълнена чаша вино и рече:

— Алкохолици и другари, стига сте се излежавали, а разправяйте новините.

Размърдахме се и живнахме, забравили сънливостта си. Изслушахме лекцията на Вили за политическото положение в града. Джордж бе извънредно сериозен човек. Благоговееше пред Вили, пред неговия ум. Колкото до себе си, мислеше се за глупав. Бе убеден — вероятно през целия си живот е мислел така, че като цяло не го бива за нищо, както и че е грозен.

Всъщност бе доста хубав или поне жените винаги реагираха на присъствието му дори без да го съзнават. Например мисис Латимор, червенокосата хубавица, непрестанно възкликваше колко е отвратителен, а не можеше да откъсне очи от него. Беше доста висок, но изглеждаше по-нисък заради широките си рамене, които привеждаше напред. Надолу тялото му рязко се стесняваше. Цялата му фигура напомняше с нещо на бик — движенията му бяха волеви и отривисти, но издаваха сподавеното му раздразнение, че трябва да потиска силата си, колкото и да не му се иска. Налагаше се заради трудния му семеен живот. У дома си беше — и то от години — търпелив, жертвоготовен, безропотен. Но по природа изобщо не бе такъв. Вероятно оттам идваше и склонността му вечно да се самообвинява, да не вярва в себе си. Беше широко скроен, но притиснат от живота човек. И според мен съзнаваше това. Дали пък не се кореше непрестанно като самонаказание заради чувството си за вина, че семейните проблеми толкова го угнетяват? Знам ли… А може и да се самонаказваше така заради постоянните си изневери? Човек трябва да е много по-зрял, отколкото аз бях тогава, за да разбере взаимоотношенията на Джордж с жена му. Изпитваше до болка предано съчувствие към нея и това бе съчувствието на жертва към друга жертва.

Джордж бе един от най-симпатичните хора, които съм срещала. Несъмнено най-забавният. Беше спонтанно, неотразимо забавен. Виждала съм го да разсмива до сълзи пълна с хора стая от затварянето на бара до изгрев-слънце. Направо се търкаляхме по леглата и пода от смях. На другия ден, като си припомняхме за какво сме се смели, не ни се струваше толкова смешно. И все пак направо ни заболяваше коремът от смях. Това донякъде се дължеше на лицето му, което бе хубаво, но хубаво като картинка, толкова симетрично, та чак безизразно — от човек с такова лице очакваш да говори съвършено благоприлично, но май най-вече се дължеше на дългата му, тясна горна устна, която му придаваше вид на скован и дори глупашки твърдоглав човек. А и започнеше ли да се лее тъжният, самобичуващ, неотразим поток от думи, докато той ни наблюдаваше как се превиваме от смях, без сам обаче да се засмее със своите жертви, а с истински учуден поглед, като че ли си мислеше, Е, може и да не съм чак толкова безнадежден, за какъвто се мисля, щом мога да разсмея тъй всички тези умни хора.

Беше около четиресетгодишен. Което ще рече, с дванайсет години по-стар от най-големия сред нас, Вили. За нас това нямаше никакво значение, но не и за него. Той внимателно следеше как се изнизва всяка година, сякаш между пръстите му един след друг се изплъзват скъпоценни камъни и падат в морето. Беше заради отношението му към жените. Другата му страст бе политиката. Той бе значително повлиян от факта, че е отгледан от родители, пряко свързани със старата британска социалистическа традиция — социализма на деветнайсети век, рационален, прагматичен и преди всичко ревностно антирелигиозен. Подобно възпитание му пречеше да се приобщи с лекота към хората в колонията. Беше самотен, уединен човек от малко, изостанало, отдалечено градче. Ние от групата, всичките по-млади от него, бяхме първите му истински приятели от години. Всички го обичахме. Но дори за миг не допускам, че той знаеше това или би си позволил да го признае дори пред себе си. Беше невероятно скромен. Това проличаваше особено ясно в присъствието на Вили. Спомням си как веднъж, ядосана, че целият се е разтопил от благоговение към Вили, който в момента даваше указания за едно-друго, казах:

— Боже мой, Джордж, ти си такъв симпатяга, че не мога да те гледам как лижеш подметките на човек като Вили.

— Ако имах мозъка на Вили — отвърна той, без дори да попита, както винаги, как мога да говоря така за някого, с когото в края на краищата живея, — ако имах мозъка на Вили, щях да съм най-щастливият човек на света. — А после самоиронично сви горната си устна: — И какво искаш да кажеш с това „симпатяга“? Аз съм диване и ти го знаеш. Разказвам ти някои неща, а ти ми разправяш, че съм бил симпатяга — намекваше за нещо, което бе споделил само с нас с Вили за връзките си с жените.

Оттогава често си мисля по този въпрос. Искам да кажа, за думата „симпатяга“. Навярно имам предвид добряк. Разбира се, като се замислиш, тези думи нищо не значат. Казваш „добър мъж“, „добра жена“, „симпатичен мъж“, „симпатична жена“. Разбира се, когато говориш с някого, а не когато пишеш роман. Аз лично внимавам да не ги употребявам.

И все пак ще кажа направо, без повече анализи, че Джордж бе добър човек, а Вили не беше. Мерироуз, Джими, Тед, пианистът Джони бяха добри хора, а Пол и Стаили Лет не бяха. Освен това, обзалагам се, ако съвсем произволно избрани десетина души се запознаеха с тях или пък седнеха с нас под евкалиптовите дървета онази нощ, веднага биха се съгласили с тази класификация и ако си послужех с думата „добър“, направо биха я приели и щяха да разберат какво имам предвид.

И като се замисля за това — а аз често го правя — откривам, че по заобиколен път стигам до нещо друго, което не ми дава мира. Имам предвид, разбира се, проблема за „личността“. Боже мой, как само ни набиват в главите, че „личността“ вече не съществува. Това е темата на половината романи, темата на социолози и всякакви други „… лози“. Толкова често повтарят, че човешката личност се била разпаднала напълно под натиска на познанието, че вече съм започнала да го вярвам. Но когато си спомня за компанията под евкалиптовите дървета и си представя всички, изведнъж разбирам, че това е пълна глупост. Да кажем, че срещна Мерироуз след години — тя ще направи нещо, ще завърти очи по нейному и ето ти я цяла-целеничка Мерироуз, незасегната от какъвто и да е разпад. Или да предположим, че се „разпадне“ или полудее. Тя обаче ще се разпадне на съставните си части, но жестовете и движението на очите й ще си останат същите, дори и ако липсва някое свързващо звено. Тъй че всички тези приказки, това нечовешко издевателство за разпада на личността, напълно губят смисъл за мен в мига, в който събера достатъчно емоционална сила да извикам в съзнанието си човек, когото съм познавала. Седя и си спомням лунната светлина, мириса на пръстта, виждам как Тед подава на Джордж чаша вино, а той от сърце му благодари за жеста. Или виждам като на филм в забавен каданс как Мерироуз извръща глава, а на лицето й е застинала ужасяващо търпеливата й усмивка… Написах думата „филм“. Да. Запечатаните в паметта ми мигове, всеки спомен за усмивка, поглед, жест, са абсолютно осезаеми, подобно усмивката, спомена, жеста в картина или филм. Мигар искам да кажа, че осезаемостта, към която се стремя като писател, е присъща само за визуалните изкуства, но не и за романа, че е изцяло чужда на романа, белязан със знака на разпада и разграждането? Защо му е на романиста да се придържа към спомена за усмивка или поглед, когато знае много добре колко по-сложни неща се крият зад тях? И все пак, ако не го правя, не бих могла да напиша и дума. По същия начин се опитвах в студения северен град да не полудея, като съзнателно се мъчех да си припомня как някога бях попивала силните слънчеви лъчи с кожата си.

И така, ще напиша отново, че Джордж беше добър човек. И че не можех да гледам как се превръща в непохватен ученик, когато слуша Вили… Онази вечер той изслуша всичко за проблемите на левите групи в града с пълно смирение, като поклащаше глава, с което искаше да каже, че ще го обмисли най-задълбочено, когато остане сам — защото, разбирате ли, той е твърде глупав, за да прецени нещата веднага, без да е обмислял всичко часове наред, докато ние сме умни и подобно нещо не ни е необходимо.

Всички бяхме на мнение, че Вили пренебрегна доста неща в анализа си. Говореше като човек от комитета и не спомена нито наскоро налегналите ни тревоги, нито обземащите ни безверие и насмешка.

Недоволен от това как Вили представи фактите, Пол се зае по свой начин да каже на Джордж истината. Той заговори Тед. Спомням си как наблюдавах Тед и се питах дали ще приеме закачливото, своенравно предизвикателство. Леко притеснен, Тед се поколеба за миг, но се включи в играта. Но понеже тя ама никак не му прилягаше и бе в пълен разрез с убежденията му, в думите му имаше една пресилена необузданост, която ни подразни повече, отколкото тонът на Пол.

Пол заразказва за събрание на комитета с „двама души и половина“, на което се решава съдбата на целия африкански континент, „без, разбира се“, каквото и да е допитване до самите африканци. (Това естествено бе предателство — да се признава пред външни лица като Стаили Лет и пианиста Джони, че е възможно да изпитваме съмнения в убежденията си. Джордж колебливо погледна към двамата, реши, че те сигурно са се присъединили към нас, иначе не бихме проявили подобна безотговорност и се усмихна, доволен от новото попълнение.) А Пол вече обясняваше как биха действали „двамата души и половина (в случай че се озоват в «Машопи»), за да се посочи на «Машопи» правилната линия на действие“.

— Бих казал, че хотелът е подходящо място за начало, а, Тед?

— Близо до бара, Пол, и с всички удобства. — (Тед не си падаше много по пиенето и Джордж, напълно объркан от думите му, се намръщи.)

— Лошото е само, че не е център на развиващия се промишлен пролетариат. Разбира се, същото би могло да се каже — и би следвало да се каже — за цялата страна, нали?

— Точно така, Пол, но от друга страна, районът е пренаселен с изостанали и полугладни земеделски работници.

— Които се нуждаят единствено от ръководната роля на въпросния пролетариат, стига да го има.

— О, има го. Тук, на железопътната линия, работят петима бедни чернокожи, целите в дрипи, потънали в мизерия. Ще свършат работа, нали?

— Само трябва да ги накараме да осъзнаят мисията на своята класа и в целия район ще настъпи революционна ситуация, преди още да сме изрекли: „Левичарството е детската болест на комунизма.“

Джордж погледна към Вили в очакване той да възрази. Но същата сутрин Вили ми бе споделил намеренията си да се посвети изцяло на науката, защото не му се губело повече време „с тия плейбойчета и гърли, дето само гледат да се омъжат“. С невероятна лекота той се отказваше от хора, които бе приемал достатъчно сериозно, за да работи с тях години наред.

Джордж се почувства съвсем неловко — усети, че сме загубили живеца на своята вяра, а това просто означаваше нарастване на самотата му. Загърби Пол и Тед и се обърна към пианиста Джони.

— Говорят големи щуротии, нали, приятелю?

Джони кимна утвърдително — не на думите, струва ми се, той рядко обръщаше внимание на думите, само долавяше дали хората са приятелски настроени или не.

— Как се казваш? Не сме се срещали досега, нали?

— Джони.

— От Мидландс ли си?

— От Манчестър.

— И двамата ли сте членове?

Джони поклати глава отрицателно. Джордж направо зяпна, после прекара ръка по очите си и унил и отпуснат, потъна в мълчание. А Джони и Стаили продължиха да седят един до друг, наблюдаваха околните и пиеха бира. Изведнъж Джордж, обзет от внезапно, отчаяно желание да разруши преградите, скочи на крака и им подаде бутилка вино.

— Не е останало много, но си сипете — обърна се той към Стаили.

— Не обичам вино — отвърна Стаили. — Ние пием само бира — потупа той джобовете и пазвата на широката си туника, откъдето се подаваха бирени шишета. Стаили притежаваше истински талант, стане ли дума да „осигури“ бира за себе си и за Джони. Дори когато колонията напълно „пресъхваше“, което от време на време се случваше, Стаили току пристигаше с цели каси бира, стояли изпокрити в складове из града, и ги продаваше изгодно по време на „сухия“ период.

— Хубаво правите — отвърна Джордж. — Ама на нас, нещастните жители на колонията, стомасите ни са свикнали с вино от Кейп, още откакто са ни отбили от майчината гръд. — Джордж наистина обичаше виното. Но дори дребният му приятелски жест не оказа нужното въздействие върху двамата. — Не мислите ли, че тия двамата заслужават да им насинят задниците? — попита Джордж, като посочи Тед и Пол. (Пол се усмихна, а Тед погледна засрамено.)

— Мен лично не ме интересува — каза Стаили. Отначало Джордж помисли, че става дума за виното, но изведнъж разбра, че е за политиката и бързо погледна към Вили за помощ. Но Вили бе свил глава между раменете си и тихичко си тананикаше нещо. Знаех, че го мъчи носталгия. Вили нямаше слух, не можеше да пее, но спомнеше ли си за Берлин, започваше глухо да си тананика, без да спира, една мелодия от Брехтовата „Опера за три гроша“:

О, акулата има

остри зъби, мила,

и ослепително бели

ги поддържа тя.

След години тази мелодия стана популярна песен, но аз за първи път я чух в „Машопи“ от Вили. Спомням си колко осезателно усетих как време и място се разместват, когато отново чух тази песен в Лондон, години след като Вили тъжно и носталгично я бе тананикал, като казваше „песничка от детството… имаше един Брехт, кой знае какво е станало с него, навремето беше много добър“.

— Какво става, приятели? — попита Джордж след дълго мълчание, изпълнено с тревога.

— Май ни наляга разложение — умишлено иронично рече Пол.

— О, не — възкликна Тед, но се овладя и млъкна намръщен. После скочи от мястото си и заяви: — Аз си лягам.

— Всички си лягаме — отвърна Пол. — Тъй че почакай.

— Тегли ме възглавницата. Много ми се спи — рече Джони и това бе най-дългото му изказване пред нас досега. Надигна се, олюлявайки се, и се облегна с ръка на рамото на Стаили. Изглежда, бе обмислял нещо, защото сметна за необходимо да уточни: — Нещата стоят така — обърна се той към Джордж. — Дойдох в хотела, защото съм приятел на Стаили. Той каза, че тук имало пиано и се устройвали танци в събота вечер. Но от политика не се интересувам. Ти си Джордж Хаунслоу. Чувал съм да говорят за теб. Приятно ми е да се запознаем — той протегна ръка и Джордж сърдечно я стисна.

Стаили и Джони се отправиха сред лунната светлина към спалните помещения. Тед също стана и рече:

— Аз също си лягам и повече никога няма да идвам тук.

— О, не драматизирай толкова — студено отвърна Пол. Внезапната студенина изненада Тед и той, огорчен и смутен, объркано изгледа всички ни. Въпреки това седна обратно на мястото си.

— Какво, по дяволите, правят тия двамата тук с нас? — грубо попита Джордж. Грубостта му идваше от лошото настроение. — Безспорно са приятни момчета, но как да обсъждаме проблемите си пред тях?

Вили не отговори. Над ухото ми звучеше тихото, меланхолично тананикане: „О, акулата има остри зъби, мила…“

Пол бавно и безучастно каза на Тед:

— Струва ми се, че неправилно оценихме разпределението на класите в „Машопи“. Пропуснахме безспорната ключова фигура. А той през цялото време е бил под носа ни — готвачът на мисис Бутби.

— За какво, по дяволите, намесваш тоя готвач? — попита Джордж подчертано грубо. Бе застанал прав, враждебен и наскърбен, като непрекъснато въртеше виното в чашата си и то се разливаше върху ситната пръст. Решихме, че е толкова агресивен просто защото се изненада от настроението ни. Не го бяхме виждали от седмици. Мисля, че чрез него преценявахме доколко сме се променили, защото за първи път се изправяхме пред отражението на неотдавнашната ни същност. И понеже се чувствахме виновни, Джордж ни стана неприятен — дотолкова, че чак искахме да го нараним. Спомням си много ясно как седях, вглеждах се в честното, сърдито лице на Джордж и си казвах, Боже мой! Колко е грозен — направо смешен, не помня да съм изпитвала подобно нещо преди. А после изведнъж си дадох сметка защо се почувствах така. Естествено чак много по-късно разбрахме истинската причина за реакцията на Джордж, когато Пол спомена готвача.

— Очевидно е готвачът — бавно рече Пол, подтикван от обзелото го желание да предизвика и нарани Джордж. — Той може да чете. Може и да пише. Живее с идеи, както се оплака мисис Бутби. Сиреч той е интелектуалец. Разбира се, след време, когато идеите му се превърнат в пречка, ще се наложи да бъде разстрелян, но дотогава ще е изпълнил задачата си. И ние в края на краищата ще бъдем разстреляни с него.

Спомням си как Джордж дълго и озадачено гледаше Вили. После хвърли поглед към Тед, който бе вдигнал глава и наблюдаваше пробляскващите между листата звезди. А след това разстроено се взря в мъртвопияния Джими, все тъй безжизнено отпуснат в ръцете на Пол.

Тед подхвърли:

— Стига ми толкова. Ще те изпратим до фургона, Джордж, и те оставяме — това бе жест на помирение и приятелство, но Джордж остро отсече:

— Не.

Изведнъж, предизвикан от отговора му, Пол рязко стана и Джими се свлече на пейката, а Пол отсече с хладна настойчивост:

— Разбира се, ще те заведем до леглото.

— Не — повтори Джордж. В гласа му се прокрадна страх, но Джордж усети това и смени тона: — Тъпи лекета! Натаралянкани свине! Ще се препънете в железопътната линия…

— Вече казах — нехайно рече Пол, — че ще дойдем да те завием.

Той се олюля, но запази равновесие. Пол, подобно на Вили, можеше да пие много и не му личеше. Сега обаче беше пиян.

— Не! — рече Джордж. — Казах не. Не чухте ли?

Джими дойде на себе си, стана от пейката, олюлявайки се, и се подпря на Пол. Двамата се олюляха за миг, после бързо се втурнаха към железопътната линия и фургона на Джордж.

— Върнете се! — изкрещя Джордж. — Идиоти. Пияни глупаци. Тъпанари.

Вече се бяха поотдалечили, като се опитваха да запазят равновесие върху нестабилните си крака. Сенките от дългите им, олюляващи се крайници, отчетливо очертани, се плъзгаха по проблясващия пясък чак до мястото, където бе застанал Джордж. Приличаха на малки подскачащи марионетки върху дълги черни кокили. Джордж ги погледа-погледа, намръщи се, после високо и ядосано изруга и хукна подире им. А ние се спогледахме снизходително — какво му става? Джордж ги настигна, сграбчи ги за раменете и ги извърна към себе си. Джими падна. Покрай железопътната линия беше насипан едър чакъл и той се бе подхлъзнал. Пол продължаваше да се държи на крака, скован в усилието да запази равновесие. Джордж се просна в прахоляка до Джими, опита се да повдигне тежкото му тяло в плътната униформа и да го изправи на крака.

— Ех, глупако! — говореше той с грубоватата нежност на пияния младеж. — Казах ли ти да се върнеш? Нали ти казах?

И едва не го разтърси от яд, но се овладя и все така с най-нежно съчувствие се опитваше да го повдигне. Дотичахме до тях. Джими лежеше по гръб със затворени очи. Беше разрязал челото си на чакъла и кръвта му се стичаше черна върху бледото му лице. Изглеждаше като заспал. Правата му коса за първи път се бе извила изящно и се спускаше върху челото му в гъста къдрица.

— Боже мой! — възкликна Джордж отчаяно.

— Защо вдигна такава врява? — запита Тед. — Щяхме само да те изпратим до камиона.

Вили се прокашля. Стържещ, неприятен звук. Често го правеше. Не че нервничеше. Понякога бе тактично предупреждение, а друг път означаваше — знам нещо, което вие не знаете. Усетих, че този път е второто. Заяви, че Джордж не давал никой да се приближи до фургона, защото вътре имало жена. В трезво състояние Вили никога не би издал поверена му тайна дори и с намек, тъй че несъмнено бе пиян. За да загладя недискретността му, прошепнах на Мерироуз:

— Все забравяме, че Джордж е по-голям от нас. Сигурно му приличаме на тайфа хлапетии.

Казах го достатъчно високо, за да чуят и другите. Чу ме и Джордж и изрази признателността си със сконфузена усмивка през рамо. Но ние така и не можехме да помръднем Джими. Стояхме край него и го гледахме. Вече отдавна минаваше полунощ и земята бе изстинала, а луната се спускаше ниско над хребетите зад нас. Спомням си, че се чудех как е възможно това — когато бе на себе си, Джими винаги бе един такъв непривлекателен и невзрачен, а сега, проснал се пиян върху мръсния чакъл с тъмна рана на челото, за първи път изглеждаше едновременно величествен и затрогващ. Междувременно се чудех коя ли е жената, коя ли съпруга на недодялан фермер или дъщеря за женене, а може би някоя гостенка на хотела, с която сме пили в бара, се бе промъкнала във фургона на Джордж, прокрадвайки се незабелязано в прозрачната като вода лунна светлина. Спомням си, че й завидях. Помня, че в онзи миг изпитах любов към Джордж — тръпна, горестна любов, а в същото време си повтарях каква съм глупачка, защото неведнъж го бях отблъсквала. Навремето, по причини, които осъзнах едва по-късно, не позволявах да ме ухажват мъже, които истински ме желаеха.

Най-после успяхме да вдигнем Джими. Всички помагахме, като го дърпахме и теглехме. А после го подкрепяхме и бутахме по алеята с евкалиптови дървета и по дългата пътека сред цветни лехи чак до хотелската стая. Там той на мига се просна и заспа. Докато промивахме раната, изобщо не се събуди. Раната бе дълбока, пълна с парченца чакъл и дълго се мъчихме да спрем кръвта. Пол каза, че ще остане да бди над Джими и добави: „Макар никак да не ми допада ролята на Флорънс Найтингейл[5].“ Но едва седнал, заспа, тъй че накрая се наложи Мерироуз да остане и да бди над двамата до сутринта. Тед се отправи към стаята си с лаконично, едва ли не гневно „лека нощ“. (А още на сутринта щеше вече да е самоироничен и циничен. Месеци наред щеше ту да изпада в дълбок размисъл и чувство за вина, ту в състояние на все по-задълбочаващ се, язвителен цинизъм — по-късно щеше да сподели, че най-много се срамувал от този период в живота си.) С Вили и Джордж застанахме на стъпалата сред вече разсейващата се лунна светлина.

— Благодаря — рече Джордж и изпитателно се взря първо в мен, после във Вили, поколеба се, но премълча каквото се канеше да изрече. Вместо това изломоти обичайното:

— Ще ви се отплатя някой ден — и закрачи надолу към камиона край железопътната линия, а Вили промърмори:

— Има вид на човек, който бърза да изпълни задача. — Отново заел изискана поза, той изрече думите провлачено, с многозначителна усмивка. А аз, преизпълнена със завист към непознатата жена, не отговорих нищо, тъй че си легнахме в пълно мълчание. Може би щяхме да спим до обяд, ако не ни бяха събудили тримата ни приятели пилоти, които нахълтаха с табли в ръце. Джими имаше превръзка на главата и изглеждаше зле. Тед беше необичайно, невъздържано оживен, а Пол заяви с най-очарователната си усмивка:

— Вече започнахме да подкопаваме устоите на готвача, щом ни разреши да ти приготвим закуската, скъпа Анна, на теб и по необходимост — на Вили. — Гордо постави таблата пред мен и добави: — Готвачът приготвя вкусни неща за довечера. Харесва ли ти закуската?

Бяха донесли достатъчно храна за всички и си направихме цяло угощение с папая, авокадо, бекон с яйца, топъл хляб и кафе. Прозорците бяха отворени и се чувстваше, че отвън напича, а в стаята нахлува ветрец, топъл, ухаещ на цветя. Пол и Тед бяха седнали на леглото ми и флиртувахме, а Джими седеше на леглото на Вили, позасрамен заради пиянството си вечерта. Вече наближаваше пладне и бяха отворили бара, след малко се облякохме и се отправихме вкупом натам между лехите с цветя, които насищаха въздуха със сухия, тръпчив мирис на нагрети от слънцето вехнещи цветя. Верандите на хотела гъмжаха от хора, барът също, тъй че забавата, както обяви Пол, размахвайки халба, беше започнала.

Но Вили се бе затворил в себе си. Поначало не одобряваше бохемско поведение от рода на колективни закуски в спалнята например.

— Ако бяхме женени — измърмори той, — другояче щяха да стоят нещата.

Аз се изсмях, а той добави:

— Да. Смей се. Но едновремешните правила не са лишени от смисъл. Те са предпазвали хората от неприятности. — Смехът ми го подразни и той поясни, че жена в моето положение би трябвало да се държи с повече достойнство.

— За какво положение говориш? — вбесих се аз като всяка жена, усетила, че са я хванали натясно.

— Да, Анна, но при мъжете и жените нещата са съвсем различни. Винаги са били и навярно ще бъдат.

— Значи винаги били различни, така ли? — подканих го да си припомни собствения си живот.

— Що се отнася до важните неща.

— Важни за теб, но не и за мен.

И друг път сме имали подобни караници. Знаехме точно какво ще каже другият — слабостта на жените, чувството за собственост у мъжете, жените в Древността и прочие, и прочие, ad nauseam[6]. Знаехме, че това е сблъсък между два различни темперамента, и то толкова сериозен, че думите губеха смисъл — истината бе, че през цялото време не спирахме да се изненадваме един-друг с инстинктите и съкровените си чувства. Така че бъдещият професионален революционер ми кимна сковано и се разположи на хотелската веранда с учебниците си по руска граматика. Но не остана дълго сам с книгите, защото след малко сред евкалиптовите дървета се появи Джордж с доста сериозно изражение.

Пол ме посрещна с думите:

— Анна, ела да видиш какви вълшебства има в кухнята.

Прегърна ме и аз знаех — а и го исках, че Вили ни е видял. Тръгнахме по настланата с камъни алея към кухнята — просторно помещение в задната приземна част на хотела. Масите бяха отрупани с храна и покрити с мрежа заради мухите. Мисис Бутби бе при готвача и очевидно недоумяваше как е допуснала да ни даде толкова привилегии, че да влизаме и излизаме от кухнята, когато ни хрумне. Пол веднага поздрави готвача и попита как е семейството му. Това, разбира се, не се понрави на мисис Бутби, но Пол се държеше така тъкмо за да я подразни. И готвачът, и бялата му работодателка реагираха еднакво на думите на Пол — застанаха нащрек, озадачени, с известно недоверие. Готвачът бе направо объркан. Сред немаловажните последици от петгодишното присъствие в колонията на стотици хиляди момчета от военновъздушната база бе и тази, че на мнозина африканци бе внушена идеята за възможността — е, наред с всичко останало, белият човек да се отнася към чернокожия като към човешко същество. Готвачът на мисис Бутби познаваше фамилиарността на феодалните взаимоотношения. Познаваше и грубата бруталност на по-новите, хладни взаимоотношения. Но тогава заговори с Пол за децата си като с равен. Преди всяка реплика се поколебаваше, защото не бе свикнал, но вътрешното му достойнство, обикновено пренебрегвано, бързо му подсказа как се говори с равен. Мисис Бутби ги послуша известно време, а после рязко ги прекъсна:

— Ако наистина искаш да свършиш нещо полезно, Пол, идете с Анна в голямата зала и се заемете с украсата. — Изрече го така, че да подскаже на Пол, че е усетила подигравките му предната вечер.

— Разбира се — откликна Пол. — С най-голямо удоволствие.

Но упорито продължи разговора си с готвача. Той бе необикновено хубав — силен, добре сложен мъж на средна възраст с живо лице и очи. Повечето африканци от тази част на колонията не изглеждаха добре физически от недояждане и болести. Но готвачът живееше с жена си и петте си деца в малка къщичка зад дома на семейство Бутби. Естествено, това бе нарушение на закона, според който чернокожите нямат право да живеят на територията на белите. Къщичката бе доста бедна, но поне двайсет пъти по-добра от обичайните африкански колиби. Допусках, че е много доволен от работата си в хотел „Машопи“.

Когато с Пол излизахме от кухнята, той ни кимна с обичайното: „Добро утро, Nkos. Добро утро, Nkosikaas“, сиреч: „Добро утро, вожде. Добро утро, жена на вожда.“

— Боже мой — възкликна Пол с раздразнение и гняв, когато излязохме. А после добави със своенравния си, хладен тон, предизвикан от инстинкта му за самосъхранение: — Странно, че мога изобщо да се ядосвам. В края на краищата Бог е пожелал да ме призове в жизнения ми път тук и това несъмнено отговаря на вкусовете и уменията ми, тъй че защо трябва да се вълнувам? И все пак…

В жаркия слънчев ден с Пол тръгнахме към голямата зала и с ходилата си усещахме топлата, уханна пръст. Той пак ме прегърна и това ми бе приятно не защото Вили ни наблюдаваше. Спомням си, че усещах интимната настойчивост на ръката му върху талията си и си мислех, че при нашия живот в групата подобни внезапни припламвания на взаимно привличане лумват и угасват за миг, като оставят след себе си нежност, незадоволено любопитство, леко тръпчива, но не и неприятна болка по загубеното. Мислех си, че най-здраво ни свързва тъкмо тази нежна болка, болката по неизживени мигове. Под голямото кичесто дърво край залата, далеч от погледа на Вили, Пол ме притегли към себе си, усмихна се в очите ми и сладостната болка отново ме прониза.

— Анна — промълви той и сякаш мелодия затрептя на устните му. — Анна, красивата Анна, абсурдната Анна, смахнатата Анна, нашата утеха в тази пустош, Анна с разбиращите, засмени черни очи.

Усмихвахме се един на друг, а през гъстата, зелена дантела на дървото слънцето ни пронизваше с остри, златни стрели. Тези негови думи, изречени тогава, бяха някакво прозрение. Защото аз бях вечно объркана, неудовлетворена, нещастна, измъчвана от чувство за малоценност, тласкана от копнежи по всевъзможни, неосъществими мечти и едва след години щях да погледна на света с „разбиращи, засмени очи“. Не мисля, че по онова време действително разбирах хората, за мен те просто бяха придатък към потребностите ми. Чак сега, като се вглеждам в миналото, го съзнавам, а тогава живеех като в мъгла, макар и ярко осветена, и пърхах, и сменях посоките според мимолетните си желания. Разбира се, това показва какво значи да си млад. Но Пол бе единственият сред нас с „разбиращи, засмени очи“. И когато влязохме в голямата зала, хванати за ръце, аз го гледах и се питах дали е възможно такъв самоуверен младеж да се чувства тъй нещастен и измъчен като мен. А ако действително е вярно, че и аз имам „засмени очи“, какво всъщност означава то? И съвсем внезапно ме обзеха потиснатост и силна раздразнителност, каквито, макар и мимолетно, често ме връхлитаха през ония дни. Тъй че оставих Пол и застанах сама до един еркерен прозорец.

Мисля, че никога през живота си не съм се озовавала в по-приятно помещение. Семейство Бутби го построили, защото на въпросната гара нямало никаква обществена зала и все им се налагало да опразват ресторанта за танцови забави или политически събрания. Но го бяха построили, най-вече от човечност — като дар за хората от този край, а не за да печелят пари.

То беше с размерите на голяма зала, но с лъскавите си стени от червени тухли и тъмночервения си циментен под приличаше на семеен хол. Колоните — осем големи колони подпираха високия покрив — бяха от червеникаво-оранжеви матови тухли. Камините в двата края изглеждаха достатъчно големи, за да се изпече и вол. Гредоредът бе от глог и издаваше леко горчив аромат, променящ се според влажността на въздуха. В единия край на невисок подиум имаше роял, а в другия — радиограмофон и етажерка с плочи. И от двете страни имаше по дванайсет прозореца — едната редица гледаха към голите гранитни възвишения зад гарата, а от другите се виждаха отдалечените на мили сини планини.

В другия край на залата Джони свиреше на пиано, а Стаили Лет и Тед стояха до него. Джони бе забравил за присъствието им. Раменете и краката му тактуваха и потръпваха в ритъма на джаза. Зареял бе поглед към планините, а пухкавото му, бледо лице бе съвършено безизразно. Стаили не се сърдеше, че Джони не му обръща внимание. Джони бе неговият входен билет, покана за забавите, на които Джони свиреше, пропуск за забавленията в живота. Изобщо не криеше по каква причина е винаги с Джони — беше най-откровен дребен мошеник. В замяна се грижеше да осигури на Джони достатъчно цигари, бира и момичета. Казах, че е мошеник, но това е пълна глупост, разбира се. Той просто беше човек, разбрал твърде рано, че законите за богатите са едни, а за бедните — други. За мен това бе чисто абстрактно твърдение, докато не отидох да живея в работническия квартал на Лондон. Тъкмо тогава разбрах Стаили Лет. Той изпитваше дълбока, инстинктивна неприязън към закона и накратко казано, към държавата, за която ние толкова говорехме. Дали пък точно това не бе заинтригувало Тед? Тед току повтаряше: „Ама той е толкова интелигентен!“ — като подтекстът бе, че би могъл да служи на каузата, ако интелигентността му се използва правилно. Смятам, че Тед бе донякъде прав. Срещала съм профсъюзни дейци като Станли — издръжливи, хладнокръвни, дейни, безскрупулни. Никога не съм виждала Станли да загуби контрол и тази му невъзмутимост бе неговото оръжие, за да постигне каквото може в един свят, устроен — според твърдото му убеждение — да осигурява благополучието на другите. Той направо ме плашеше. Стряскаше ме с едрата си набита фигура, със суровите си черти и студени, проницателни сиви очи. И как би могъл подобен човек да търпи пламенен идеалист като Тед? Според мен той не изпитваше желание да го използва. Стаили бе искрено трогнат от загрижеността на Тед, „стипендианта“, за своята класа. Но в същото време го смяташе за смахнат. Все повтаряше:

— Слушай, приятелю, ти си късметлия, че имаш повече акъл от почти всички ни. Не си пропилявай късмета и престани да се шляеш. На работниците хич не им пука за никого. Знаеш, че е така. Не по-зле от мен.

— Почакай, Стан — разпалено му отвръщаше Тед с искрящи очи, отметнал от вълнение черната си коса, — ако достатъчно хора като нас ги боли за другите, ще успеем да променим всичко… нима не разбираш?

Стаили дори прочиташе дадените му от Тед книги, но ги връщаше с думите: „Нямам нищо против написаното тук. Желая ти всичко хубаво, само това мога да ти кажа.“

Тази сутрин Стаили бе наредил върху капака на пианото доста чаши за бира. В ъгъла имаше пълна каса с бутилки. Над пианото се стелеше тютюнев дим, озаряван от прокраднали се, отразени слънчеви лъчи. Тримата, обвити в кълбата дим, прорязвани от случаен лъч, изглеждаха като откъснати от залата. Джони свиреше ли, свиреше, забравил всичко наоколо. Стаили пиеше, пушеше и току поглеждаше към прииждащите момичета, за да прецени кое става за него или Джони. А Тед копнееше ту по политическата душа на Стаили, ту по музикалната — на Джони. Както вече споменах, Тед се бе самообразовал музикално, но не можеше да свири. Вечно си тананикаше откъси от Прокофиев, Моцарт, Бах с разкривено от безсилно желание лице и току караше Джони да свири. Джони свиреше всичко по слух, изсвирваше тананиканите от Тед мелодии, а лявата му ръка припряно потрепваше над клавишите. В мига, в който хипнотичното въздействие на тананикането секваше, лявата ръка минаваше в синкоп, после двете бурно се втурваха в джазов вихър, а Тед се подсмихваше, кимаше с глава, въздишаше и с печална усмивка търсеше погледа на Стан. А Стан му отвръщаше с усмивка, колкото да поддържа контакта, защото всъщност нямаше абсолютно никакъв слух.

Тримата прекараха целия ден край пианото.

В залата имаше петнайсетина души, но тя бе толкова просторна, че изглеждаше празна. Мерироуз и Джими, качили се на столове, украсяваха с книжни гирлянди тъмните наклонени греди, а наоколо им помагаха десетина-дванайсет момчета от военновъздушната база, които бяха пристигнали с влак от града, щом разбрали, че Стаили и Джони са тук. Джун Бутби седеше на един перваз и гледаше, все така потънала в унес. Подканиха я да помогне с украсата, но тя бавно поклати глава, извърна се към прозореца и зарея поглед далеч към планините. Пол се повъртя край групичката с гирляндите, а после, взел от бирата на Стаили, се приближи към моя перваз.

— Не е ли тъжна гледка, Анна? — рече той и посочи скупчилите се около Мерироуз младежи. — Виж ги, направо са пощръклели от мераци, а тя стои насреща им красива като слънце, без да забелязва когото и да било, и мисли единствено за мъртвия си брат. А до нея е Джими, но и той не мисли за никого другиго освен за мен. Понякога си казвам защо пък да не легна с него, какво чак толкова? Ще го направя щастлив. Истината е, че неохотно стигам до извода, че не само не съм хомосексуалист, но и никога не съм бил. Защото когато вечер си легна сам, за кого, мислиш, си мечтая в леглото? За Тед? Или за Джими? Или за някого от младите смелчаци, които ежедневно ме заобикалят? Съвсем не. Мечтая за Мерироуз. Мечтая за теб. За предпочитане е да не сте заедно, разбира се.

Джордж Хаунслоу влезе в залата и още от прага се отправи към Мерироуз. Тя все още стоеше, качена на стола, заобиколена от ухажори. При приближаването му те се разбягаха във всички посоки. Изведнъж се случи нещо ужасно. Когато се запознаваше с жена, Джордж бе непохватен, притеснен и дори понякога заекваше. (Но заекването му винаги звучеше така, сякаш го прави нарочно.) Същевременно някак жлътналите му кафяви очи се приковаваха върху лицето й едва ли не с тиранична настойчивост. А иначе се държеше все така смирено, дори виновно. Жените се объркваха, разгневяваха или нервно се изсмиваха. Разбира се, Джордж беше сладострастник. Искам да кажа, сладострастник в пълния смисъл на думата, а не някой, дето се представя за такъв, както мнозина, които по една или друга причина се правят на похотливи. Той действително, при това болезнено силно, изпитваше потребност от жени. Казвам го, защото вече не са останали кой знае колко такива мъже. Имам предвид цивилизованите, преданите, асексуални мъже в нашия цивилизован свят. Джордж се нуждаеше от жена, която да подчини, жена, подвластна на физическия му магнетизъм. А мъжете вече няма как да притежават подобна власт над жените, без това да предизвика у тях чувство на вина. Или поне са останали твърде малко. Когато Джордж поглеждаше жена, представяше си я как би изглеждала, след като я е чукал до несвяст. Но се страхуваше да не би това да се чете в очите му. Тогава не разбирах тези неща, не разбирах и защо се смущавам от погледа му. По-късно срещнах неколцина мъже като него, със същата непохватна, нетърпелива смиреност и същата безпардонна, скрита притегателна сила.

Джордж застана до вдигналата ръце Мерироуз. Тя бе с жълта рокля без ръкави и лъскавата й коса се спускаше по раменете. Ръцете и краката й бяха гладки, със златистокафяв загар. Момчетата от военновъздушната база бяха направо заслепени от нея. За миг и Джордж застина като онемял. После каза нещо. Тя пусна ръце, бавно слезе от стола и застана пред него, вдигнала очи. Той отново каза нещо. Спомням си изражението му — войнствено издадена напред брадичка, настойчив поглед и все пак и нещо глупашки самоунизително. Мерироуз вдигна юмрук и го удари през лицето. Удари го с всичка сила — главата му се отметна, той дори се олюля и отстъпи крачка назад. А Мерироуз, без да го поглежда, се качи пак на стола и продължи да закачва гирлянди. Джими се усмихна смутено на Джордж, сякаш той бе виновен за удара. Джордж дойде при нас, отново влязъл с готовност в ролята на клоун, а поклонниците на Мерироуз се върнаха и отново заеха позите си на безпомощни обожатели.

— Силно съм впечатлен — отбеляза Пол. — Ако Мерироуз ме удари така, ще си помисля, че напредвам с нея.

Ала очите на Джордж бяха пълни със сълзи.

— Аз съм идиот — рече той. — Глупак. Как може красиво момиче като Мерироуз изобщо да ми обърне внимание?

— Как наистина? — повтори Пол.

— Сигурно от носа ми тече кръв — каза Джордж, търсейки повод да си издуха носа. После се усмихна. — Само неприятности си навличам. А онова копеле Вили е погълнат от проклетия си руски и хич не му пука.

— Всички си имаме неприятности — заяви Пол. Но целият му вид излъчваше спокойствие и добро здраве и Джордж отсече:

— Мразя двайсетгодишните мъже. Че какви неприятности би могъл да имаш ти?

— Случаят е тежък — отвърна Пол. — Първо, аз съм на двайсет. А това значи, че жените ме притесняват и смущават. Второ, аз съм на двайсет. Целият живот е пред мен, но честно казано, тази перспектива ме ужасява. Трето, аз съм на двайсет, влюбен съм в Анна и сърцето ми страда.

Джордж ми хвърли бърз поглед да разбере дали това е вярно, а аз свих рамене. После изпи на един дъх пълна халба бира и рече:

— Както и да е, нямам никакво право да се интересувам кой в кого е влюбен. Аз съм тъпанар и копеле. Щеше да е поносимо, ако не бях и активен социалист. Аз съм свиня. А как може свиня да бъде социалист, питам? — каза го на шега, но очите му отново се наляха със сълзи, а тялото му се сгърчи и напрегна от мъка.

Пол извърна глава с характерния си вял, очарователен маниер и впи големите си сини очи в Джордж. Можех дори да доловя мислите му, Боже мой, неприятностите му са сериозни, въобще не ми се слуша… Той слезе от перваза, озари ме с най-топлата си и нежна усмивка и рече:

— Скъпа Анна, обичам те повече от живота си, но отивам да помогна на Мерироуз. — А очите му казваха: Отърви се от този мрачен идиот и ще се върна. Джордж почти не забеляза оттеглянето му.

— Анна — каза Джордж. — Анна, не знам какво да правя. — Почувствах се като Пол — не ми се слушаха сериозни неприятности. Исках да се махна и да отида при другите, да редя гирлянди, защото след като Пол се присъедини към тях, те изглеждаха доста весела група. Започнаха да танцуват. Пол и Мерироуз, и дори Джун Бутби, защото мъжете бяха повече от жените. Хората заприиждаха от хотела, привлечени от музиката.

— Да се махнем оттук — предложи Джордж. — Всичките тези младежи и веселието ужасно ме потискат. А и ако ти си с мен, твоят човек ще благоволи да разговаря. Искам да говоря с него.

— Благодаря — отвърнах не много охотно. Но го придружих до верандата на хотела, където посетителите бързо оредяваха, защото бързаха към танцувалната зала. Вили подчертано сдържано сложи граматиката си настрана и рече:

— Сигурно искам прекалено много — малко спокойствие, за да поработя.

Седнахме на сянка и само протегнатите ни крака бяха изложени на слънце. Светлата бира във високите стъклени чаши изглеждаше златиста и искреше на слънцето. Тогава Джордж започна да говори. Говореше за много сериозни неща, но с такъв шеговит и самоироничен тон, че всичко ми се стори противно и ме подразни, а през цялото време от танцувалната зала се лееше музика и аз копнеех да бъда там.

Ето как стояха нещата. Вече споменах, че семейният живот на Джордж бе тежък. Всъщност бе непоносим. Имаше жена, двама сина и една дъщеря. Издържаше родителите на жена си, както и своите. Ходила съм в малката им къща. Непоносимо бе дори да влезеш там. Младите съпрузи, или по-скоро съпрузите на средна възраст, бяха напълно лишени от личен живот заради четиримата старци и трите деца. Жената работеше усилно по цял ден, той също. Всеки от четиримата възрастни имаше своите болести и се нуждаеше от специални грижи, диети и всичко останало. Всяка вечер играеха карти в хола и тези игри неизменно се придружаваха от кавги и старчески сръдни. Играеха в средата на стаята часове наред, а децата си пишеха домашните където намерят. Джордж и жена му си лягаха рано, най-често абсолютно изтощени — а и само в спалнята можеха да намерят някакво уединение. Толкова за дома им. Освен това през половината седмица Джордж работеше по пътищата, на стотици мили от вкъщи, в най-отдалечения край на страната. Той обичаше жена си и тя го обичаше, но непрестанно се измъчваше от чувство на вина, защото да се поддържа подобно домакинство само по себе си е тежка работа за всяка жена, да не говорим, че на всичко отгоре тя и работеше като секретарка. От години не бяха ходили на почивка, вечно не им достигаха пари и в къщата им вечно се чуваха жалки разправии за дребни монети.

Междувременно Джордж имаше своите интимни връзки. Най-много си падаше по африканки. Преди около пет години отседнал за една нощ в „Машопи“ и много му харесала жената на готвача на мисис Бутби. Станала му любовница.

— Ако може да се нарече така — отбеляза Вили, но Джордж наблегна на тази дума, без да съзнава иронията в забележката си.

— Защо пък не? Щом сме против расовата дискриминация, трябва да наричаме жената с точната дума в знак на уважение, тъй да се каже.

Джордж често идвал в „Машопи“. Миналата година видял нейните дечица и забелязал, че едно от тях е по-светлокожо от останалите и приличало на него. Попитал жената и тя казала, да, според нея било негово дете. Но не повдигала въпроса.

— Е, и? — обади се Вили. — Какъв е проблемът?

Спомням си как Джордж го погледна тъжно, с пълно недоумение.

— Ама, Вили… глупако, та това е мое дете. Аз съм виновен, че то живее в тоя коптор отзад.

— Е, и? — повтори Вили.

— Аз съм социалист — отвърна Джордж. — И доколкото е възможно, се опитвам да бъда социалист в този ад и да се боря срещу расовата дискриминация. Изправям се и държа речи, заявявам, че расовата дискриминация е срещу интересите на някои хора и че кроткият и благ Христос не би я приел, о, много предпазливо, разбира се, защото ще си загубя службата, ако кажа, че тя е нещо чудовищно, отвратително, безнравствено и че белите са обречени на вечно проклятие заради нея. А сега ти ме съветваш да се държа като всеки пиян бял гадняр, който спи с чернокожа и увеличава метисите в колонията.

— Но тя не иска нищо от теб — каза Вили.

— Не е там работата — Джордж скри лице в шепи и аз видях как сълзите се стичат между пръстите му. — Яде ме отвътре — добави той. — Вече цяла година мина, откакто научих и направо ще се побъркам.

— С това нещата няма да се оправят — рече Вили, а Джордж рязко отмести ръце, откривайки мокрото си от сълзи лице, и го погледна.

— Анна? — умолително се обърна Джордж към мен. Връхлетяха ме най-невероятни бурни чувства. Първо, изпитах ревност към жената. Предната вечер бях пожелала да съм на нейно място, но това бе съвсем абстрактно желание. Сега, когато вече знаех коя е, с удивление установих, че ме обзема омраза към Джордж и че го осъждам — също както бях изпитала неприязън към него предната вечер, когато ме накара да се чувствам виновна. На всичко отгоре, а това бе най-лошото, с учудване установих колко неприятно ми стана от факта, че жената е чернокожа. Имах се за човек без подобни предразсъдъци, но се оказа, че не е така и изпитах срам и гняв — и към себе си, и към Джордж. Но имаше и нещо друго. Бях още много млада — на двайсет и три-четири години — и като всички „еманципирани“ момичета се ужасявах при мисълта да попадна в капан и да се оставя семейният живот да ме опитоми. Домът на Джордж, който бе истински капан за него и жена му и изключваше всякаква надежда за избавление освен смъртта на четиримата старци, бе за мен олицетворение на същинския ад. Мисълта за този ад всяваше у мен такъв страх, че дори нощем сънувах кошмари. И все пак той, Джордж, хванатият в капана мъж, мъжът, който бе заключил онази нещастна жена, съпругата си, в клетка, олицетворяваше за мен — при това много добре го усещах — и неустоима сексуалност, от която вътрешно бягах и все пак неизбежно се обръщах към нея. Инстинктивно усещах, че ако спя с Джордж, ще вляза в досег с такава сексуалност, каквато не бях срещала досега. И при всички тези противоречиви мисли и чувства продължавах да го харесвам, дори да го обичам чисто и просто като човек. Седях там на верандата, за известно време напълно загубила способността да кажа каквото и да било, и ясно съзнавах, че съм се изчервила и ръцете ми треперят. Слушах музиката и песните, които долитаха от голямата зала на хълма и ми се струваше, че стоварвайки върху ми бремето на своето нещастие, Джордж сякаш ме изолира от нещо невероятно сладостно и прекрасно. Тогава като че ли прекарвах голяма част от времето си в мисли, че съм изолирана от това чудесно изживяване, но все пак с разума си разбирах, че не е така — Мерироуз например ми завиждаше, понеже смяташе, че ние с Вили имаме всичко, което тя търси — мислеше, че се обичаме.

Вили ме бе наблюдавал и рече:

— Анна е шокирана, понеже жената е чернокожа.

— Това е само едно от нещата — отвърнах аз. — Изненадана съм от реакцията си.

— А аз съм изненадан, че я признаваш — студено отбеляза Вили и очилата му проблеснаха.

— Аз пък съм изненадан, че ти не си го признаваш — обърна се Джордж към Вили. — Хайде, хайде. Ти си такъв ужасен лицемер.

Вили прибра граматиките и ги постави на коляното си.

— И какво е разрешението? Имаш ли някакво разумно предложение? — попита Вили. — Впрочем не ми казвай. Като те знам какъв си, ще решиш, че е твой дълг да прибереш детето. А това означава да вкараш четиримата старци в гроба с внезапния шок. А и никой вече няма да им проговори. И всички ще отбягват трите ти деца в училище. Жена ти ще бъде уволнена. Ти също. Девет души ще пострадат. И каква полза би имал синът ти от всичко това, Джордж? Мога ли да те попитам?

— Това ли е всичко? — попитах аз.

— Да — отсече Вили. Стиснал устни, той бе придобил обичайното в такива случаи твърдо и упорито изражение.

— Може да го използвам като тест — каза Джордж.

— Тест за какво?

— За проклетото лицемерие.

— Защо ми го повтаряш? Вече ме нарече лицемер.

Джордж придоби смирен вид, а Вили продължи:

— Кой ще плати цената за твоята благородна постъпка? Осем души зависят от теб.

— Не и жена ми. Аз завися от нея. Поне емоционално. Мислиш, че не знам ли?

— Да ти припомня ли пак фактите? — запита Вили с твърд глас и хвърли поглед към учебниците си. И двамата с Джордж знаехме много добре, че след като са го нарекли лицемер, ще упорства докрай, но Джордж все пак каза:

— Вили, това ли е всичко? Не можем просто така да сложим край.

— Да не би да искаш да ти кажа, че е нечестно или безнравствено, или нещо от този род?

— Да — отвърна Джордж след кратко мълчание, навел глава. — Да, струва ми се, че точно това искам да чуя. Защото — което е най-лошото — ако си мислиш, че съм престанал да спя с нея, се лъжеш. В скоро време може да се пръкне още някой малък Хаунслоу в кухнята на Бутби. Разбира се, сега внимавам много повече отпреди.

— Това си е твоя работа — отвърна Вили.

— Ти си дебелокожа свиня — заяви Джордж след кратко мълчание.

— Благодаря — рече Вили. — Но нищо не може да се направи, не съм ли прав? Съгласен си, нали?

— Момчето ще израсне сред тиквите и кокошките и ще стане земеделски работник или скапан чиновник, а другите ми три деца ще завършат университета и ще напуснат тази проклета страна дори ако разноските за това ме разсипят напълно.

— За какво всъщност става дума? — попита Вили. — Сигурно за твоята кръв, а? За безценната ти сперма или за нещо друго?

С Джордж бяхме шокирани. Вили посрещна реакцията ни с каменна физиономия. Лицето му бе все така сурово, когато Джордж рече:

— Става дума за отговорността. За разминаването между убеждения и постъпки.

Вили само сви рамене. Настъпи мълчание. Сред задушното обедно затишие долитаха звуците, излезли изпод барабанящите пръсти на Джони.

Джордж отново ме погледна и аз се осмелих да възразя на Вили. Сега, като си спомням, ми става смешно, защото аз съвсем инстинктивно заговорих като литератор, а той инстинктивно ми отвърна като политик. Но тогава това не прозвуча странно. А и на Джордж не му се стори странно и той току ми кимаше с глава, докато говорех:

— Слушай какво — започнах аз. — Литературата от деветнайсети век изобилства от подобни случаи. Това е било своего рода нравствен критерий. Също като Божието възкресение например. А сега ти просто свиваш рамене, сякаш това е нещо незначително.

— Не помня да съм свил рамене — отвърна Вили. — Но сигурно е вярно, че нравствените дилеми на дадено общество вече не се изчерпват с едно незаконно дете.

— Че защо не? — попитах аз.

— А защо не? — гневно добави Джордж.

— А да не би да твърдите, че бялото кукувиче на готвача на Бутби е обобщен образ на проблемите на африканеца в тази страна?

— Чудесно го каза — ядно се обади Джордж. (И все пак продължи да търси съветите на Вили, да благоговее пред него и да му пише самоиронични писма години след като той бе напуснал колонията.) А сега попремига на слънцето да възпре сълзите си и рече:

— Отивам да си напълня чашата — и се запъти към бара.

Вили вдигна учебника си и каза, без да поглежда към мен:

— Да, знам. Само че не обръщам внимание на укорителния ти поглед. И ти би му дала същия съвет, нали? Придружен с много „ах“ и „ох“, но по същество същия.

— Чисто и просто всичко е толкова ужасно, а ние вече сме обръгнали и изобщо не се трогваме.

— Мога да ти препоръчам да се придържаш към някои основни принципи — да отстраняваш всичко нередно, да променяш нередните неща, вместо само да седиш и да рониш сълзи.

— А какво да правим междувременно?

— Междувременно аз ще продължа да си уча, а ти ще отидеш при Джордж, ще му позволиш да поплаче на рамото ти и ще му съчувстваш, което няма да доведе доникъде.

Обърнах му гръб и бавно се отправих към голямата зала. Затворил очи, Джордж стоеше подпрян на стената с чаша в ръка. Знаех, че трябва да отида при него, но не го сторих. Влязох в залата. Мерироуз седеше сама до един прозорец и отидох при нея. Беше плакала. Казах:

— Днес като че ли всички плачат.

— Не и ти — отвърна Мерироуз. Това значеше, че аз съм твърде щастлива с Вили, за да ми се плаче. Седнах до нея и я попитах какво й е.

— Седя тук, гледам ги как танцуват и ми идват наум разни мисли. Само допреди няколко месеца смятахме, че светът ще се промени и всичко ще бъде прекрасно, а сега вече знаем, че това няма да стане.

— Така ли мислиш? — възкликнах аз ужасена.

— Че защо трябва да се променя? — попита тя простодушно. В този миг не се чувствах достатъчно силна да споря. След известно мълчание тя добави:

— Какво искаше Джордж от теб? Сигурно ме е нарекъл мръсница, задето го ударих?

— Как си представяш Джордж да нарече някого мръсница за подобно нещо? А ти защо го удари?

— Плачех и затова. Но всъщност го ударих, защото знам, че някой като Джордж може да ме накара да забравя брат си.

— Тогава сигурно трябва да разрешиш на някой като Джордж да опита.

— Сигурно — отвърна тя с познатата вяла усмивка, която ясно казваше: „Какво наивно дете си!“, тъй че гневно добавих:

— Ами щом го съзнаваш, защо не предприемеш нещо?

Тя отново ми се усмихна едва-едва и рече:

— Никой няма да ме обича като брат ми. Той наистина ме обичаше. А Джордж може да ми предложи само да правим любов. А това не е едно и също, нали? Какво толкова лошо има, че казвам: „Вече съм изживяла най-хубавото нещо и повече никога няма да го изпитам…“ — вместо да правя само секс? Какво лошо има в това?

— Когато питаш така „какво лошо има в това?“, не знам как да ти отговоря, макар и да съзнавам, че нещо не е наред.

— И какво не е наред? — в тона й долових изгарящо любопитство, а й отговорих още по-ядосано:

— Ти дори не правиш никакви опити. Абсолютно никакви. Просто си се примирила.

— Лесно ти е да говориш така — рече тя, като отново имаше предвид Вили, но този път нищо не отвърнах. Сега и на мен ми се доплака. Тя усети това и ме успокои с тон на човек, къде-къде по-запознат със страданието: — Не плачи, Анна, няма никакъв смисъл. Отивам да се приготвя за обяд — и си тръгна.

Всички младежи вече пееха, заобиколили пианото, тъй че и аз излязох от залата и се отправих към мястото, където се бе облегнал Джордж. Наложи се да се провирам през шубраци и коприва, защото той се бе преместил по-отзад и стоеше прав, вперил поглед през скупчените дървета папая към къщичката, където живееше готвачът с жената и децата си. Там няколко чернокожи деца бяха наклякали в прахоляка сред пилетата.

Видях как Джордж се опитва да запали цигара и възпълната му ръка цялата трепери. Като не успя, захвърли цигарата и спокойно рече:

— Копелето ми не е тук.

Откъм хотела отекна гонгът за обяд.

— Хайде да хапнем — предложих аз.

— Постой с мен — той сложи ръка на рамото ми и пръстите му ме опариха през роклята. Спряха да долитат металическите, протяжни звуци на гонга, а и пианото в залата бе замлъкнало. Настъпи тишина и от близкото дърво загука гълъб. Джордж сложи ръка на гърдите ми и рече:

— Анна, сега бих могъл да те вкарам в леглото… после и Мари — тъй се казва чернокожото ми момиче, а вечерта да се прибера при жена си, да имам и нея… и да бъда щастлив и с трите. Разбираш ли, Анна?

— Не — гневно отвърнах аз. Но ръката му върху гърдите ми ме караше да го разбирам.

— Така ли? — иронично попита той. — Наистина ли не разбираш?

— Наистина! — натъртих аз, като лъжех от името на всички жени и същевременно мислех за жена му, която ме караше да се чувствам като вкарана в капан.

Той затвори очи. Потрепващите му черни клепачи образуваха дъги върху загорелите му бузи. Заговори, без да отваря очи:

— Понякога се опитвам да се погледна отстрани. Джордж Хаунслоу, уважаван гражданин, ексцентричен, разбира се, със своя социализъм, но това впечатление се неутрализира от предаността му към възрастните родители, очарователната му съпруга и децата. А вътре в себе си виждам една гигантска горила да размахва ръце и да се хили. Толкова ясно виждам тази горила, че направо недоумявам как другите не я забелязват — той махна ръката си от гърдите ми и аз отново задишах спокойно и рекох:

— Вили е прав. Нищо не можеш да промениш, така че престани да се тормозиш.

Той продължаваше да стои със затворени очи. Сама се изненадах от следващите си думи, но той изведнъж отвори очи и трепна — вероятно е било телепатия:

— Не можеш дори да се самоубиеш.

— А защо не? — попита той с любопитство.

— По същата причина, поради която не можеш да прибереш детето у дома си. Отговорен си за девет души.

— Анна, чудех се дали щях да прибера детето, ако бях отговорен… да кажем, за двама души.

Не знаех какво да кажа. След миг той ме прегърна и ме поведе сред гъсталаците и копривата с думите: „Придружи ме до хотела и прогони горилата в мен.“ Този път съжалих, че съм отблъснала горилата и съм възприела безполовата сестринска роля. На обяд седнах до Пол, а не до Джордж. Следобед всички спахме до късно, а после седнахме да пием. Макар че танците вечерта се организираха за фермерите от Машопи и околността, докато те пристигнат със съпругите си в големите си коли, залата се понапълни с танцуващи — ние и още доста момчета от военновъздушната база в града. На пианото свиреше Джони, а постоянният пианист, който бе поне десет класи по-долу от Джони, с охота се бе оттеглил в бара. Церемониалмайсторът на вечерта придаде официален характер на забавата, като поднесе припряно и не съвсем искрено приветствие за добре дошли към момчетата в синя униформа. Танцувахме чак докато Джони се измори — докъм пет сутринта. После се разделихме на групички под ясното небе, обсипано със студени звезди. На лунната светлина всичко хвърляше контрастни черни сенки наоколо. Бяхме се прегърнали и пеехме. В нощната хладина цветята отново бяха изправени и свежи и въздухът бе наситен със силния им, ободряващ аромат. Бях с Пол, цялата нощ танцувахме. Вили бе с Мерироуз — той пък танцува с нея. Джими, отново порядъчно пийнал, се клатушкаше сам. Пак се бе ударил някъде и една раничка над очите му кървеше. Така завърши първият ни пълен ден в „Машопи“ и всички следващи преминаха по същия начин. Почти същите хора присъстваха и на „общите“ танци следващата вечер и барът на Бутби работеше с пълна пара, готвачът едва смогваше да изпълнява поръчките, а междувременно жена му вероятно се срещаше с Джордж, който пък горестно, но безуспешно ухажваше Мерироуз.

Тъкмо през тази втора вечер Стаили Лет започна да ухажва червенокосата мисис Латимор, но това ухажване завърши… щях да кажа катастрофално. Но думата е абсурдна. Защото най-мъчителното на този период беше, че нищо не бе катастрофално. Нищо не бе както трябва — всичко бе грозно, тъжно, просмукано с цинизъм, но трагизъм нямаше, не се случваше нищо съдбовно, което да промени каквото или когото и да било. От време на време пробляскваше някоя и друга емоционална светкавица и озаряваше отделна лична болка, а после… после танците продължаваха. Авантюрата на Стаили Лет с мисис Латимор доведе само до инцидент, случвал се навярно многократно по време на брака й.

Тя бе на около четирийсет и пет години, възпълничка, с изящни ръце и стройни крака. Имаше нежна бяла кожа и огромни синьолилави, премрежени, замечтани късогледи очи, които гледаха на живота през мъгла от сълзи. Но в нейния случай играеше роля и алкохолът. Съпругът й беше едър, сприхав и груб търговец, който постоянно пиеше. Започваше още с отварянето на бара и продължаваше през целия ден, като ставаше все по-мрачен. А нея пиенето я разнежваше и тя започваше да въздиша и да рони сълзи. По моя преценка в отношението си към нея той бе неизменно брутален. Но тя сякаш не му обръщаше внимание или вече й бе все едно. Нямаха деца, но тя не се разделяше с кучето си, невероятно красив червен сетер с цвета на косата й и със същите замечтани, насълзени очи. Те постоянно седяха на хотелската веранда — червенокоса жена с пухкаво червено куче — и получаваха заслужена възхита и какви ли не напитки от останалите гости на хотела. Тримата идваха в хотела всяка събота и неделя. Стаили беше запленен от нея. Толкова е непринудена, казваше той, след което допълваше, Наистина си я бива. По време на танците втората вечер Стаили непрестанно й кавалерстваше, докато мъжът й пиеше в бара до самото му затваряне. Най-после съпругът застана, олюлявайки се, до пианото, но Стаили го довърши с едно последно питие и той с клатушкане отиде да си легне, като остави жена си да танцува. Като че му бе все едно какво прави съпругата му. Тя прекарваше времето си с нас или по-точно със Стаили — той бе „уредил“ и Джони с жена от една ферма на две мили, чийто мъж бе заминал на фронта. Четиримата си прекарваха, както самите те непрекъснато повтаряха, великолепно. Танцувахме в голямата зала. Джони свиреше, а фермерската съпруга, едра, румена блондинка от Йоханесбург, седеше до него. Тед временно се бе отказал от битката за спасяване душата на Стаили. Сексът, както се изразяваше той, засега бе надделял. През този дълъг уикенд, продължил почти цяла седмица, пиехме и танцувахме безспир и пианото на Джони през цялото време звучеше в главите ни.

Когато се върнахме в града, се уверихме — както отбеляза и Пол — че почивката ни се е отразила много добре. Единствено Вили не загуби напълно самодисциплината си и всеки ден бе отделял часове за систематична работа с граматиките си. Макар че и той се бе поддал малко — на Мерироуз. Решихме пак да отидем в „Машопи“. Доколкото си спомням, отидохме след около две седмици. Този път бе по различно време — в хотела бяхме само ние, съпрузите Латимор с кучето си и семейство Бутби. Двамата Бутби ни посрещнаха много любезно. Очевидно бяха говорили за нас и изобщо не одобряваха свойското ни държание в хотела — държахме се като у дома си, — но пръскахме твърде много пари, за да ни отпратят. Не помня нищо особено от този уикенд, нито от следващите четири-пет посещения, които бяха на интервали от няколко седмици, защото не ходехме всеки почивен ден.

Трябва да бяха минали седем-осем месеца след първото ни посещение, когато настъпи кризата — ако изобщо може да се нарече криза. Това беше последното ни отиване там. Както преди, бяхме Джордж и Вили, Мерироуз и аз, Тед, Пол и Джими. Стаили Лет и Джони вече бяха в друга компания — на мисис Латимор, кучето й и фермерската съпруга. Понякога Тед се присъединяваше към тях и седеше мълчалив, съвсем чужд на общото настроение, и току се връщаше при нас, където отново седеше мълчалив и се усмихваше на себе си. Не бяхме виждали тази негова усмивка досега — горчива, иронична, самокритична. Както си седяхме под евкалиптовите дървета, дочувахме мелодичния, ленив глас на мисис Латимор от верандата: „Стан, момчето ми, ще ми донесеш ли питието? Стан, и една цигарка, скъпи. Ела да си поговорим, синчето ми.“ Той я наричаше мисис Латимор, но понякога се изпускаше и й казваше Мира, при което тя свеждаше тъмните си ирландски ресници. Той беше около двайсет и две-три годишен. Тя бе с двайсетина години по-стара и с голямо удоволствие се правеха пред хората на майка и син, въпреки че сексуалното привличане помежду им бе тъй силно, че направо се стряскахме, когато мисис Латимор се приближаваше към нас.

Когато се връщам към онези съботи и недели, те ми приличат на наниз от мъниста — две големи в началото, после цял ред дребни и неугледни и накрая отново едно много едро и ярко. Но такъв е само общият ми, смътен спомен, защото замисля ли се за последното ни посещение, осъзнавам, че при предишните ни престои вероятно са се натрупвали неща, които са водели към всичко случило се накрая. Само че не ги помня, стопили са се в съзнанието ми. И подлудявам, напрягам паметта си, имам усещането, че се боря с някакво упорито, друго „аз“ у себе си, което пази своите тайни. Но знам, че всичко е запечатано в паметта ми и трябва само да се добера до него. Изумена съм колко малко съм обръщала внимание на това, затънала в пъстрата мъглявина на субективното. Откъде може да съм сигурна, че това, което „помня“, е действително важното? Онова, което помня, е подбрано от Анна, Анна отпреди двайсет години. Не знам какво би подбрала днешната Анна. Защото преживяното с Мама Шугър и експериментите ми с тетрадките дотолкова са изострили моята обективност, че… Но мястото на подобни наблюдения е в синята тетрадка, не в тази. Както и да е, макар да изглежда, че при последното ни посещение съвсем внезапно се развихриха какви ли не драми, разбира се, това не е възможно.

Например приятелството между Пол и Джаксън навярно много се е задълбочило, за да предизвика такава реакция у мисис Бутби. Добре си спомням мига, в който тя заповяда на Пол никога повече да не влиза в кухнята — вероятно е било при предпоследното ни отиване. С Пол стояхме в кухнята и разговаряхме с Джаксън. Мисис Бутби влезе и заяви:

— Много добре знаете, че правилникът не разрешава на гостите на хотела да влизат в кухнята.

Добре си спомням как се стъписах от думите й, като от някаква несправедливост, подобно на дете, слисано от деспотизма на възрастните. Това значеше, че дотогава непрекъснато сме влизали и излизали от кухнята, без тя да ни прави забележки. Пол я наказа, като нарочно възприе думите й буквално. Изчака Джаксън пред задната врата на кухнята да приготви обяда и съвсем демонстративно го съпроводи до телената мрежа на къщичката му, като му говореше, прегърнал го през раменете. Допирът между бялата и черната кожа бе напълно преднамерен — за да предизвика възмущението на всеки бял човек, който евентуално би могъл да ги наблюдава. Повече не припарихме до кухнята. И разлудували се съвсем по детински, ние се кикотехме и одумвахме мисис Бутби, както децата одумват даскалицата си. Струва ми се невероятно, че сме могли да се държим така хлапашки, без да ни е грижа, че я обиждаме. Тя се бе превърнала в „абориген“ само защото се дразнеше от приятелството на Пол с Джаксън. Но ни беше пределно ясно, че надали би се намерил човек в колонията, който да не се подразни от подобно приятелство. Иначе от политическата си позиция бяхме в състояние да проявяваме безкрайно търпение и такт, когато разяснявахме на някой бял колко чудовищен е расизмът.

Запомнила съм и нещо друго — как Тед и Стаили Лет обсъждат мисис Латимор. Тед каза, че мистър Латимор започвал да става ревнив, и то с пълно основание. А Стаили му отвърна добродушно насмешливо:

— Мистър Латимор се държи отвратително с жена си, тъй че — така му се пада. — Но присмехът му бе насочен към Тед, защото всъщност той ставаше ревнив, при това към Стаили. Стаили обаче изобщо не го бе грижа, че Тед се обижда. И защо да го е грижа? Никак не е приятно да те ухажват заради едно и да те пренебрегват заради друго. Никак. Разбира се, в началото Тед се втурна подир „затиснатата под камък пеперуда“ и романтичните му чувства бяха напълно овладени. Но те все пак съществуваха и Тед съвсем закономерно стигаше до мига, който често се повтаряше, когато Стаили, присвил студените си очи, се усмихваше със суровата си, многозначителна усмивка и казваше: „Хайде-хайде, приятел. Много добре знаеш, че не си падам по това.“ А Тед все му предлагаше я книга, я да послуша музика. Стаили вече не криеше презрението си към Тед. А Тед, вместо да го прати по дяволите, го търпеше. Рядко съм срещала човек с толкова скрупули като Тед и въпреки това продължаваше да ходи със Стаили на експедиции за „осигуряване“ на бира или кражба на храна. После ни разправяше, че отишъл колкото да използва случая да обясни на Стаили, че, „както скоро и сам ще се убеди“, така не бива да се живее. Но после ни хвърляше бърз, засрамен поглед и извръщаше глава с непознатата за нас горчива, самопрезрителна усмивка.

Помня и историята със сина на Джордж. Цялата компания я знаехме. По характер Джордж бе много дискретен човек и си представям как се е измъчвал цяла година, че не я е споделил почти с никого. С Вили не бяхме казали нищо на никого. Но въпреки това всички знаехме. Смятам, че една вечер, когато си бяхме доста пийнали, Джордж бе направил намек, който според него никой не разбра. Малко след това започнахме да се майтапим по този повод, както отчаяно се занасяхме и с политическото положение в страната. Спомням си, една вечер Джордж ни разсмя до сълзи с една фантасмагория — как един ден неговият син пристига в дома им да търси работа като прислужник. Джордж не може да го познае, но някакво загадъчно усещане или нещо такова го тласка към бедното момче. Дават на момчето работа в кухнята и не след дълго с чувствителната си природа и вродена интелигентност, „наследени от мен, разбира се“, то спечелва любовта на цялото семейство. Бързо свиква да подава на четиримата старци изпуснатите карти за игра и безкористно се сприятелява с трите деца на Джордж, с които са „една кръв“. Например, когато играят тенис, им оказва неоценима помощ, като им подава топките. Накрая момчето е възнаградено за търпеливите си грижи. Един ден Джордж е осенен от прозрение в мига, в който то му подава обувките, „много добре излъскани, разбира се“. „Господарю, желаете ли още нещо?“ „Сине мой!“ „Татко, най-после…“ — и така нататък, и така нататък.

Същата вечер видяхме Джордж да седи сам под дърветата, стиснал глава, напълно застинал — унил, тъмен силует сред трепкащите сенки и проблясващите изострени като копия листа. Отидохме да поседнем при него, но не знаехме какво да кажем.

През този наш последен уикенд щеше да има голяма танцова забава и ние, след като пристигнахме кой с кола, кой с влак по различно време в този петъчен ден, се срещнахме в голямата зала. Когато пристигнахме с Вили, Джони вече беше на пианото с румена блондинка до себе си, Стаили танцуваше с мисис Латимор, а Джордж разговаряше с Мерироуз. Вили веднага отиде и измести Джордж, а Пол застана до мен да ми кавалерства. Отношенията помежду ни си бяха все същите — нежни, закачливи, загатващи развитие. Отстрани вероятно изглеждаше — и хората сигурно така и мислеха — че Вили е с Мерироуз, а Пол с мен. Но в друг момент биха решили, че Джордж е с мен, а Пол — с Мерироуз. Разбира се, тези романтични младежки прегрупирвания бяха възможни поради особената ми връзка с Вили, която, както вече споменах, бе почти платонична. Ако в центъра на една компания стои двойка с пълноценна сексуална връзка, тя действа като катализатор на другите и на практика много често разбива цялата компания. През годините съм наблюдавала много подобни групи, и политически, и неполитически, и съм забелязала, че човек винаги може да прецени каква точно е връзката на основната двойка (винаги има такава двойка) по взаимоотношенията на другите двойки.

Онзи петъчен ден още не бе изминал и час, откакто бяхме пристигнали, и бедите започнаха. Джун Бутби дойде в голямата зала да ни помоли с Пол да й помогнем в кухнята на хотела да приготви вечерята, защото Джаксън се занимавал с ястията за забавата на следващия ден. Джун вече се бе сгодила за младежа и бе излязла от унеса си. С Пол я последвахме. Джаксън разбъркваше плодове със сметана за сладкиша с глазура и Пол веднага го заприказва. Разговаряха за Англия — за Джаксън тя бе толкова далечна и приказна страна, че можеше с часове да слуша за най-обикновени неща — за метрото, за автобусите, за парламента. Ние с Джун стояхме една до друга и правехме салата. Тя искаше час по-скоро да се освободи, защото очакваше годеника й да пристигне всеки момент. Тогава влезе мисис Бутби, погледна Пол и Джаксън и рече:

— Вече казах, мисля, че не ви ща двамата в кухнята.

— О, мамо — раздразнено възкликна Джун. — Аз ги накарах да дойдат. Защо не наемеш още един готвач, Джаксън просто не смогва.

— Джаксън работи тук от петнайсет години и досега не е имало никакви проблеми.

— Не става дума за проблеми. Но заради войната и постоянния наплив на момчетата от базата има много повече работа. Нямам нищо против да помагам. Нито пък Пол и Анна.

— Ще правиш каквото ти казвам аз, Джун — отвърна майка й.

— О, мамо! — възкликна Джун раздразнено, но все още добронамерено. Направи ми знак: Не й обръщайте внимание. Мисис Бутби я видя и каза:

— Превишаваш правата си, момиче. Откога ти се разпореждаш в кухнята?

Джун се вбеси и веднага излезе.

Мисис Бутби дишаше учестено, а простодушното й румено лице стана по-червено отвсякога. Погледна объркано към Пол. Ако в този миг Пол бе казал само една блага дума, ако бе направил нещичко да я успокои, тя тутакси щеше да възвърне обичайното си добродушие. Но Пол постъпи, както и преди: кимна ми да вървим и бавно излезе през задната врата, като каза на Джаксън:

— Ще се видим, като си свършиш работата, ако изобщо я свършиш.

— Нямаше да дойдем, ако Джун не ни бе повикала — казах аз на мисис Бутби, но тя хич не се трогна от моите опити за помирение и изобщо не ми отговори. Тъй че аз се върнах в голямата зала и затанцувах с Пол.

През цялото време се шегувахме, че мисис Бутби е влюбена в Пол. И навярно е била, поне мъничко. Тя беше доста простодушна и трудолюбива жена. Войната я бе направила още по-трудолюбива и хотелът, който някога бил само място за пренощуване на пътници, се бе превърнал в курорт за уикенда. Навярно това й бе струвало много усилия. Другият й проблем беше Джун, която само за няколко седмици се бе превърнала от нацупена хлапачка в млада жена с бъдеще. Като се връщам назад в спомените си, мисля, че предстоящата женитба на Джун е била в дъното на майчината й тревога. Джун навярно е била единственият й емоционален отдушник. Мистър Бутби бе неизменно зад тезгяха в бара, а и бе от типа пиячи, с които най-трудно се живее. Мъжете, които се напиват от време на време, са нищо в сравнение с тези, които могат „да носят на пиене“, и то носят всеки ден, всяка седмица, години наред. С такива закоравели пиячи много трудно се живее. Мисис Бутби вече бе загубила Джун, която щеше да живее на триста мили от дома й. Нищо работа, съвсем не беше далеч за представите в колонията и все пак я бе загубила. А навярно й бе подействало и напрежението от войната. Вероятно от години се бе примирила с мисълта, че вече не е жена, а сега от няколко седмици Стаили Лет ухажваше оная мисис Латимор, нейна връстничка, пред очите й. Може наистина тайничко да е копняла по Пол. Кой знае? Но в спомените си виждам мисис Бутби като покъртителна самотница. Тогава изобщо не мислех така. За мен тя бе глупава „туземка“. Боже мой, мъчително е да си спомняш за хора, към които си бил жесток. А на нея й трябваше съвсем мъничко, за да се почувства щастлива — ако понякога я канехме да пийне нещо с нас или просто да си поговорим. Но ние се бяхме затворили в компанията си, подхвърляхме си глупави шеги и й се присмивахме. Спомням си изражението й, когато с Пол излизахме от кухнята. Тя гледаше след Пол — обидена, стъписана, с обезумял, объркан поглед. И рязко и пискливо скастри Джаксън: „Ставаш все по-безочлив, Джаксън! Откъде събра тая наглост?“

По правило на Джаксън му се полагаше свободно време от три до пет всеки следобед, но като добър феодален слуга, когато имаше много работа, се отказваше от това си право. Онзи следобед го видяхме да излиза от кухнята и бавно да се отправя към дома си чак към пет. Пол каза:

— Анна, скъпа, безкрайно те обичам, но Джаксън обичам още повече. А сега е и въпрос на принцип…

И ме остави — отиде да пресрещне Джаксън. Докато стояха и разговаряха до оградата, мисис Бутби ги наблюдаваше през кухненския прозорец. След като Пол излезе, при мене дойде Джордж. Той погледна към Джаксън и каза:

— Бащата на детето ми.

— О, престани! — възкликнах аз. — Няма никакъв смисъл.

— Разбираш ли, Анна, какъв фарс се получава? Не мога дори да предложа на детето пари. Разбираш ли колко тъпо и нелепо е всичко, по дяволите. Джаксън печели по пет лири месечно. Признавам, че при задълженията ми към старците и децата пет лири на месец са доста пари за мен… Но ако дам на Мари пет лири за прилични дрешки на горкото дете, за тях това ще са толкова много пари, че… Тя ми разправя, че за храна на цялото семейство харчат по десет шилинга на седмица. Ядат най-вече тиква, качамак и остатъци от кухнята.

— Джаксън нищо ли не подозира?

— Според Мари не подозира. Питах я. И знаеш ли какво ми отговори? „Той е много добър съпруг — рече ми тя. — Толкова е мил и с мен, и с всичките ми деца…“ Знаеш ли, Анна, като ми го каза, се почувствах ужасно диване.

— И продължаваш ли да спиш с нея?

— Да. Знаеш ли, Анна, обичам тази жена, обичам я толкова много, че…

След малко мисис Бутби излезе от кухнята и се отправи към Пол и Джаксън. Джаксън се прибра в къщицата си, а мисис Бутби, скована от спотаен гняв, отиде у дома си. Пол дойде при нас и рече, че тя казала на Джаксън следното: „Не ти давам свободно време, за да разговаряш безочливо с разни бели хора, които би трябвало да проявяват повечко разум.“ Пол бе толкова ядосан, че не можеше да се шегува като друг път. Само възкликна:

— Боже мой, Анна, боже мой, боже мой! — Когато започна малко по малко да идва на себе си, той ме завъртя отново в танц и рече: — Много ми е интересно как могат да съществуват хора, като теб например, които искрено вярват, че светът може да се промени.

Прекарахме вечерта в танци и пиене. Всички си легнахме много късно. С Вили си бяхме сърдити. Той бе ядосан, защото Джордж отново го бе хванал за душеприказчик, а на Вили вече му бе до гуша от Джордж. „Вие с Пол май много добре се разбирате“, подхвърли той. Подобно нещо можеше да ми каже по всяко време през последните шест месеца. Аз не останах по-назад и му отвърнах: „Същото важи и за вас двамата с Мерироуз.“ Вече си бяхме легнали в еднаквите кревати в двата края на стаята. Той държеше някаква книга за развитието на ранния германски социализъм. Седна в леглото, съсредоточил целия си интелект зад проблясващите очила, и се чудеше дали си струва да се караме. Изглежда, реши, че всичко само ще доведе до познатия ни спор за Джордж — … „сълзлива сантименталност“ срещу „догматична бюрократичност“. Или пък може би Вили бе човек, съвършено сляп за мотивите на собствените си действия — наистина си вярваше, че го дразни приятелството ми с Пол. А може и да се е дразнел. Когато ме предизвикваше, аз отвръщах: „Мерироуз.“ Ако сега ме предизвикат, ще кажа, че дълбоко в душата си всяка жена е убедена в правото си да отиде при друг мъж, щом партньорът й не я удовлетворява. Това е първата обсебваща я мисъл, независимо че по-късно би могла да се размекне от съжаление или по силата на обстоятелствата. Но нас с Вили не ни свързваше сексът. Е, и? Пиша това и си мисля колко ли силно е било желанието ни да спорим, да се препираме един с друг, щом и днес, по навик, инстинктивно оценявам всичко като справедливо и несправедливо. Тъпо. Много тъпо.

Онази вечер не стигнахме до кавга. След малко той тъжно затананика: „О, акулата има остри зъби, мила…“ — после си взе книгата и зачете, а аз заспах.

На другия ден сякаш над целия хотел витаеше лошо настроение. Джун Бутби бе отишла да танцува с годеника си и не се бе прибрала до сутринта. Мистър Бутби наругал дъщеря си, когато тя се прибрала, а мисис Бутби се разплакала. Скандалът с Джаксън се бе отразил върху целия персонал. На обяд всички сервитьори ни се мръщеха. Джаксън напусна кухнята точно в три, според буквата на правилника, и остави мисис Бутби да се оправя с ястията за танцовата забава, а Джун не желаеше да помага на майка си заради разправията им предишния ден. Още по-малко пък — ние. Чухме Джун да крещи: „Ако не беше толкова стисната, щеше да наемеш помощник-готвач, вместо да се правиш на мъченица заради някакви си пет лири месечно.“ Очите на мисис Бутби бяха зачервени, а лицето й отново изглеждаше като обезумяло от объркване и смут и тя току вървеше подир Джун и роптаеше. Пет лири не бяха нищо за семейство Бутби и предполагам, че не наемаше още един готвач, защото нямаше нищо против да работи за двама и не виждаше защо и Джаксън да не го прави.

Тя си отиде вкъщи и легна. Стаили Лет бе с мисис Латимор на верандата. В четири един сервитьор сервира чая, но мисис Латимор имаше главоболие и поиска силно кафе. Предполагам, заради неприятности с мъжа си, но ние дотолкова приемахме неговата благосклонност за нещо естествено, че в момента изобщо не обърнахме никакво внимание на това. Стаили Лет отиде в кухнята да помоли сервитьора да направи кафе, но кафето се оказа заключено в бюфета с провизиите, а ключовете бяха у Джаксън, доверения прислужник на семейството. Стаили Лет отиде да вземе ключовете от Джаксън. Явно не му бе хрумнало, че при създалите се обстоятелства това не беше желателно. Просто в природата му бе да „осигурява“ доставки. Джаксън харесваше Стаили, защото той го караше да свързва военновъздушната база с човешко отношение, и дойде от къщичката си, за да отвори шкафа и да направи силно кафе за мисис Латимор. Изглежда, мисис Бутби бе видяла всичко това от прозореца на спалнята си, защото излезе и заяви, че ако Джаксън още веднъж направи така, щял да бъде уволнен. Стаили се опита да я успокои, но не можа — тя направо бе полудяла и се наложи мъжът й да я отведе и да я накара да легне.

Джордж дойде при нас с Вили и рече:

— Представяте ли си какво ще стане, ако уволнят Джаксън? Цялото семейство ще загине.

— Загрижен си за себе си — обади се Вили.

— Не, скапан глупако, този път не мисля за себе си. Тук е домът им. Джаксън никога повече няма да намери служба, където да бъде с цялото си семейство. Ще се принуди да започне работа някъде, а семейството му да се върне в Ниасаландия.

— Много вероятно — потвърди Вили. — Ще бъдат като всички останали африканци и няма да се числят към малцинството от около половин процент — ако има и толкова.

След малко отвориха бара и Джордж отиде да пие. Беше с Джими. Май че забравих да разкажа най-важното — как Джими разтревожи мисис Бутби. Това се случи при предишния ни престой. Джими прегърна и целуна Пол пред мисис Бутби. Беше пиян. Мисис Бутби, тази тъй простодушна жена, бе ужасно шокирана. Опитах се да й обясня, че общоприетите норми за благопристойно мъжко поведение в колонията се различават от тези в Англия, но оттогава не можеше да понася Джими. До този момент не бе имала нищо против обстоятелството, че той е непрестанно пиян, небръснат и изглежда ужасно с двете полузараснали рани в жълтеникавата набола брада, нито че се размотава с разкопчана униформа без яка. Всичко това бе в реда на нещата. В реда на нещата бе истинските мъже да пият, да не се бръснат и да не обръщат внимание на външния си вид. Дори се бе държала по майчински нежно с него. Но „хомосексуалист“ не се побираше в ума й.

— Май на такива като него казват хомосексуалисти — каза тя, като изговори думата така, сякаш и тя е отровна.

Джими и Джордж се напиха в бара и преди танците да започнат вече ги бе налегнала сълзлива сантименталност. Когато влязоха, голямата зала се бе напълнила. Двамата затанцуваха заедно, като Джордж подчертано пародираше стъпките, но Джими изглеждаше щастлив като дете. Направиха само един кръг из залата, но и това бе достатъчно. Мисис Бутби се бе озовала вече при тях — приличаше на тюлен в черната си сатенена рокля, а лицето й бе пламнало от възмущение. Приближи се и им каза веднага да се махат и да идат другаде да проявяват безсрамното си поведение. Никой дори не им бе обърнал внимание и Джордж й каза да не се държи като глупава кучка и затанцува с Джун Бутби. Джими стоеше с отворена уста, напълно безпомощен, като невръстно момченце, което са натупали без никаква причина. След което изчезна сам някъде в нощта.

Аз танцувах с Пол. Вили — с Мерироуз, Стаили — с мисис Латимор. Мистър Латимор седеше в бара, а Джордж непрекъснато излизаше, за да се отбие до фургона.

Всички вдигахме голям шум и се подигравахме с всичко, по-язвително отвсякога. Според мен ясно съзнавахме, че това е последното ни идване. Не бяхме решили повече да не идваме, но поначало не бяхме вземали решение и да идваме. Долавяше се някакво усещане за раздяла. Преди всичко Пол и Джими скоро щяха да получат назначенията си.

Наближаваше полунощ, когато Пол каза, че Джими го няма от доста време. Огледахме се и разпитахме, но никой не го беше виждал. С Пол тръгнахме да го търсим и срещнахме Джордж на прага. Навън бе влажно и облачно. В този район на страната обичайното слънчево време често се променяше за по два-три дни, когато пада лека мъгла или вали ситен дъжд като ситния дъждец в Ирландия. Така беше и онази вечер и групички или отделни двойки стояха навън на прохлада, но бе много тъмно и понеже не виждахме лицата им, се лутахме сред тях, мъчейки се да разпознаем силуета на Джими. Барът вече беше затворен, а от Джими нямаше и следа нито на голямата веранда, нито в ресторанта. Започнахме да се тревожим, защото неведнъж го бяхме намирали мъртвопиян в някоя цветна леха или под евкалиптовите дървета. Претърсихме стаите. Внимателно огледахме градините, като непрекъснато се препъвахме в храстите и цветята, но не го открихме. Спряхме зад централната част на хотела и тъкмо се чудехме къде още да го търсим, когато внезапно на няколко крачки пред нас светнаха лампите в кухнята. Вътре бавно пристъпи Джаксън, съвсем сам. Представа нямаше, че го наблюдаваме. Виждала съм го винаги любезен и сдържан, но сега изглеждаше едновременно ядосан и разтревожен — спомням си как се взирах в лицето му и си мислех, че всъщност никога не съм го виждала такъв. Изведнъж изражението му се промени — явно забеляза нещо на пода. Пристъпихме напред и какво да видим — Джими лежеше пиян или заспал, или и двете. Джаксън се наведе да го вдигне и в този миг зад него се появи мисис Бутби. Джими се събуди, видя Джаксън, вдигна ръце като току-що събудено дете и ги обви около врата на Джаксън. Чернокожият каза:

— Господарю Джими, трябва да си лягате. Не можете да останете тук.

А Джими му отговори:

— Ти ме обичаш, Джаксън, нали, ти ме обичаш, никой друг не ме обича.

Мисис Бутби бе толкова шокирана, че се олюля и се подпря на стената, а лицето й бе станало сивкаво. Тогава ние тримата нахълтахме в кухнята, вдигнахме Джими и откъснахме ръката му от Джаксън, сграбчила го през врата.

Мисис Бутби каза:

— Джаксън, още утре напускаш.

Джаксън отвърна:

— Господарке, какво съм направил?

Мисис Бутби рече:

— Махай се! Върви си! Махни и мръсното си семейство оттук! Още утре! Иначе ще викна полиция.

Джаксън погледна към нас, веждите му ту се извиваха, ту се отпускаха, лицето му ту се сбръчкваше от недоумение и болка, ту отново се отпускаше, сякаш имаше спазъм на мускулите. Разбира се, той нямаше и представа какво е разстроило мисис Бутби толкова много и бавно каза:

— Господарке, работя за вас вече петнайсет години.

— Аз ще поговоря с нея, Джаксън — обади се Джордж. Никога досега не се бе обръщал директно към Джаксън. Чувстваше се много виновен пред него.

Сега Джаксън бавно извърна очи към Джордж и запремига, сякаш го бяха ударили. Джордж мълчеше и чакаше. И тогава Джаксън рече:

— Ти не искаш ние да си идем, нали, господарю?

Не знам какво значеше това. Сигурно през цялото време Джаксън е знаел за жена си. Поне тогава думите му прозвучаха така. Но Джордж притвори за миг очи, после запелтечи нещо и издаде толкова смешни звуци, като че бе малоумен. След това се заклатушка и излезе от кухнята. Къде с повдигане, къде с бутане успяхме да изнесем Джими навън и на тръгване казахме:

— Лека нощ, Джаксън, благодарим ти, че се опита да помогнеш на Джими — но той не отговори.

Джими си легна, двамата с Пол го сложихме в леглото. На връщане от спалните помещения, във влажния мрак, само на няколко крачки от нас дочухме Джордж да говори нещо на Вили. Вили казваше: „Точно така.“ После: „Очевидно.“ И: „Твърде вероятно.“ А Джордж говореше все по-разпалено и несвързано.

Пол тихо каза:

— За бога, Анна, ела с мен, сега.

— Не мога — отвърнах.

— Може да напусна страната всеки момент. Може никога повече да не те видя.

— Знаеш, че не мога.

Без да ми отговори, той отмина и се загуби в мрака, а аз тъкмо понечих да го последвам, когато пред мен изникна Вили. Бяхме недалеч от спалнята си и се прибрахме. Вили каза:

— Това е най-доброто, което можеше да се случи. Джаксън и семейството му ще напуснат и Джордж ще може да дойде на себе си.

— Това почти абсолютно сигурно означава, че семейството им трябва да се раздели. Джаксън никога повече няма да живее със семейството си.

Вили отвърна:

— Напълно в твой стил. Джаксън е имал късмет, че е живял със семейството си. Повечето от тях не могат. И сега той ще бъде като другите. Това е всичко. Защо не плачеш и хленчиш за всички останали, които са без семействата си?

— Затова пък подкрепям политика, която ще сложи край на това отвратително явление.

— Точно така. С пълно право.

— Но аз познавам Джаксън и семейството му. Понякога не мога да приема, че наистина вярваш в това, което казваш.

— Разбира се, че не можеш. Сантименталните хора приемат единствено собствените си чувства.

— Колкото до Джордж, нищо няма да се промени. Защото трагедията на Джордж не идва от Мари, а е в самия него. Когато тя си замине, ще се появи друга.

— Това ще му е добър урок — каза Вили и в този миг лицето му ми се стори противно.

Оставих Вили в спалнята и излязох на терасата. Мъглата се бе поразсеяла и от полутъмното небе струеше слаба, студена светлина. Пол стоеше на няколко крачки и ме гледаше. Изведнъж цялата ми превъзбуда и гняв, и мъка се надигнаха у мен, избухнаха като бомба и вече нищо друго не ме интересуваше, освен да бъда с Пол. Втурнах се към него, той ме хвана за ръка и без да продумаме, хукнахме, без да знаем накъде и защо. Тичахме по главното шосе на изток, подхлъзвахме се и се препъвахме по мократа чакълеста настилка, а после свърнахме по една неравна, тревясала пътека, която водеше нанякъде, незнайно къде. Затичахме по нея, тичахме през локвите в пясъка, без изобщо да ги забележим, през леката мъгла, която се бе спуснала отново. Мокри, тъмни дървета изскачаха от двете ни страни и след миг изчезваха зад гърба ни, а ние тичахме ли, тичахме. Дъх не ни остана. Чак когато излязохме на открито в полето, секна и неравномерният ни бяг. Пред нозете ни сякаш се разстла невидим килим от листа. Направихме още няколко крачки и се строполихме един до друг в прегръдките си сред мокрите листа. Дъждът тихо валеше, в небето над нас се гонеха ниски тъмни облаци и борещата се с мрака луна ту светваше, ту гаснеше, така че скоро отново потънахме в мрак. Внезапно затреперихме толкова силно и двамата, че се разсмяхме — зъбите ни тракаха едновременно. Бях само по тънката бална рокля. Пол свали куртката си, загърна ме с нея и пак легнахме. Телата ни пареха, а всичко друго бе влажно и студено. Без да губи присъствие на духа дори в този миг, Пол каза:

— Никога не съм го правил досега, скъпа Анна. Колко съм хитър да си избера опитна жена като тебе, а?

Това отново ме разсмя. И двамата бяхме напълно безхитростни, просто бяхме щастливи. Минаха часове и небето над нас се проясни, далечните звуци от пианото на Джони в хотела замлъкнаха и като вдигнахме очи нагоре, видяхме, че облаците са отминали и греят звезди. Привдигнахме се и като се опитвахме да си спомним откъде бяха идвали звуците на пианото, тръгнахме, както решихме, към хотела. Вървяхме, препъвайки се в шубраците и тревата, а ръцете ни, една в друга, все тъй пареха и стичащите се сълзи по лицата ни се смесваха с влагата. Не намирахме хотела — вероятно вятърът измамливо беше отвявал звуците на пианото. В тъмнината дълго лазихме и се катерихме, докато най-после се озовахме на върха на малко възвишение. Наоколо, докъдето поглед стига, под пепелявата светлина на звездите се простираше непрогледен и безмълвен черен мрак. Седнахме върху мокра гранитна издатина, плътно притиснати, и зачакахме зората. Бяхме толкова мокри, премръзнали и уморени, че изобщо не разговаряхме. Просто седяхме, долепили студени бузи, и чакахме.

През целия си живот не съм била толкова безумно, безгранично, толкова тръпно щастлива. Тъй силно бе усещането, че направо не можех да повярвам. Спомням си как си повтарях, ето, това е, това значи да си щастлив, а в същото време се ужасявах от мисълта, че всичко се роди от такава грозотия и толкова мъка. И през цялото време по замръзналите ни лица, опрени едно о друго, се стичаха парещите сълзи.

Много по-късно пред нас изплува огнено зарево и пейзажът се разгърна пред очите ни, пепеляв, безмълвен, прекрасен. Хотелът, съвсем различен на вид от тази височина, се намираше на около половин миля и съвсем не бе там, където мислехме. Лампи не светеха. Чак тогава забелязахме, че скалата, на която седяхме, е точно пред входа на малка пещера. Вътре задната скална плоска стена бе покрита с рисунки на бушмени. Те грееха с ярките си тонове дори на тази слаба светлина, но бяха силно наръбени. В този район на страната подобни рисунки имаше в изобилие, но бяха доста увредени, защото бели простаци хвърляха камъни по тях, без да съзнават истинската им стойност. Пол погледна дребните фигурки на хора и животни, поочукани и нащърбени, и каза:

— Това най-точно обобщава всичко, скъпа Анна, макар че в момента ми е трудно да обясня защо.

Целуна ме за последен път и бавно се заспускахме през купчинките мокра трева и листа. Вечерната ми рокля, свила се от влагата, се бе вдигнала над коленете ми и това ни разсмиваше, защото можех да правя само много ситни крачки с нея. Много бавно вървяхме по пътечката към хотела, а после се отправихме към спалните помещения и там заварихме мисис Латимор да седи на верандата, обляна в сълзи. Вратата на спалнята зад нея бе открехната и вътре се виждаше седналият на пода до вратата мистър Латимор. Още не беше изтрезнял и нареждаше с отчетлив, методичен, пиянски глас:

— Курва. Мръсна курва. Ялова кучка.

Очевидно не се случваше за първи път. Тя вдигна съсипаното си лице към нас, като скубеше прелестната си червена коса с две ръце, а от брадичката й капеха сълзи. Кучето й лежеше до нея с глава в скута й, тихичко скимтеше и размахваше пухкавата си червена опашка, сякаш просеше извинение. Мистър Латимор не ни обърна никакво внимание. Зачервените му грозни очички се бяха вторачили в жена му:

— Мързелива ялова курва. Уличница. Мръсна кучка.

Разделихме се с Пол и аз влязох в спалнята. Вътре беше тъмно и задушно.

— Къде беше? — попита Вили.

Отвърнах:

— Знаеш къде.

— Ела тук.

Приближих се до него, а той ме сграбчи за китката и ме свлече до себе си. Спомням си как лежах, преизпълнена с ненавист към него, и се питах защо само този един-единствен път ме любеше с някакво желание, и то когато знаеше, че току-що съм била с друг.

Това сложи край на връзката ни. Никога не си простихме. Не говорехме за случилото се, но то стоеше неизменно помежду ни. И така, тъкмо сексът окончателно сложи край на една лишена от секс връзка.

На другия ден бе неделя и малко преди обяд се събрахме под дърветата край железопътната линия. Джордж седеше там сам-самичък. Изглеждаше остарял, тъжен и съкрушен. Джаксън бе взел жена си и децата и бе изчезнал в мрака. Сега се придвижваха на север към Ниасаландия. Къщичката или бараката им, доскоро кипяща от живот, бе празна и за една нощ бе добила съвсем запуснат вид. Вече приличаше на разнебитена, стара съборетина, напълно изоставена зад дърветата папая. Толкова бе бързал Джаксън, че не беше взел кокошките. Виждаха се няколко токачки, някоя и друга едра червена носачка и красиво младо петле с кафяви и черни пера — черните пера на опашката искряха като пъстроцветни на слънцето. То риеше боклука със силните си бели крака и високо кукуригаше.

— Това съм аз… — подхвърли Джордж, загледан в петлето: въпреки всичко, продължаваше да се шегува.

Когато се върнахме в хотела на обяд, мисис Бутби дойде да се извини на Джими. Бе припряна и нервна, а очите й — зачервени. Но макар и трудно да скриваше отвращението си към него, звучеше доста искрено. Джими прие извинението й с гореща благодарност. Не помнеше какво се бе случило предната вечер, а и ние не му казвахме. Реши, че му се извинява за случката на дансинга с Джордж.

Пол каза:

— Какво стана с Джаксън?

— Замина си и прав му път — каза тя натъртено с неравен глас, в който се долавяше известно недоумение. Очевидно недоумяваше какво ли толкова може да се е случило, че да прогони с лека ръка предания си прислужник, прекарал със семейството й над петнайсет години. — Пълно е с хора, готови да заемат мястото му — добави тя.

Решихме да напуснем хотела същия следобед и повече никога не се върнахме. Няколко дни след това Пол бе убит, а Джими замина да хвърля бомби над Германия. Не след дълго Тед се провали като пилот, а Стаили Лет му каза, че е глупак. Пианистът Джони продължи да свири по забави и си остана наш мълчалив, внимателен, затворен приятел.

От местните жители Джордж разбра къде се е установил Джаксън. Бе завел семейството си в Ниасаландия и сега бе готвач в частен дом в града. Понякога Джордж пращаше пари на семейството, като се надяваше да си помислят, че са от мистър и мисис Бутби — според него те несъмнено се чувстваха виновни. Защо им трябваше да го изпитват? От тяхна гледна точка не се бе случило нищо, от което да се срамуват.

И това беше краят на всичко.

Тъкмо по този материал написах „Границите на войната“. Разбира се, двете истории нямат нищо общо. Много добре си спомням мига, в който почувствах, че трябва да напиша книгата. Стоях на стъпалата пред спалните в хотел „Машопи“, а силната и студена лунна светлина огряваше всичко наоколо. На железопътната линия зад евкалиптовите дървета бе пристигнал товарен влак, който пухтеше, тракаше и изпускаше облаци бяла пара. Близо до влака бе паркиран камионът на Джордж, а отзад се виждаше фургонът — боядисан в кафяво сандък, който приличаше на най-обикновен кашон. В този момент Джордж бе с Мари във фургона — току-що я бях видяла да се промъква натам и да се качва вътре. Влажните, охладени от нощта цветни лехи издаваха силен аромат на избуяла растителност. Откъм танцувалната зала долитаха барабанящите звуци от пианото на Джони. Зад себе си дочувах гласовете на Пол и Джими, които разговаряха с Вили, а после екна внезапният младежки смях на Пол. Внезапно ме обзе такова коварно сладостно упоение, сякаш от стъпалата изведнъж можех да се издигна във въздуха и да литна към звездите, понесена единствено от собственото си опиянение. И това опиянение, както усещах дори тогава, идваше от безразсъдството ни пред безграничните възможности, от надвисналата над нас опасност, от скрития, грозен и ужасяващ пулс на самата война, от смъртта, която всички желаехме — и за себе си, и за другите.

[Следва дата, няколко месеца по-късно.]

Днес прочетох горните редове за първи път, откакто ги написах. От тях струи носталгия, всяка дума е пропита от нея, макар че докато пишех, мислех, че съм „обективна“. Носталгия по какво? Не знам. Защото по-скоро бих умряла, отколкото да преживея всичко това наново. А Анна от онзи период ми изглежда като враг или по-скоро като стар приятел, когото си познавал много добре, но нямаш желание да видиш отново.

[1] Аскот — място в Англия, където се провеждат конни надбягвания пред отбрана публика. — Б.пр. ↑

[2] „Златната клонка“ — книга от Джеймс Фрейзър за религиозни схващания и ритуали. — Б.пр. ↑

[3] „May Мау“ — тайна политическа организация, основана през 1952 г. с цел да изгони белите заселници от Кения чрез терористични действия. — Б.пр. ↑

[4] Джон Бул — нарицателно име за типичния англичанин. — Б.пр. ↑

[5] Флорънс Найтингейл (1820–1910) — английска медицинска сестра, прочула се с дейността си по време на Кримската война. — Б.пр. ↑

[6] Ad nauseam (лат.) — до втръсване. — Б.пр. ↑

[Втората тетрадка, червената, започваше направо. На първата страница бе написано Британска комунистическа партия, подчертано два пъти, а отдолу бе добавена датата 3 януари 1950.]

Миналата седмица Моли пристигна в полунощ, за да ми каже, че на партийните членове разпратили формуляри с молба да попълнят данни за членството си, а накрая имало и раздел „съмнения и колебания“. Моли ми разказа как започнала да попълва на последната точка, като смятала да напише само няколко изречения, но изведнъж се усетила, че е написала „цял трактат — десетки скапани страници“. Изглеждаше разтревожена от собствената си реакция. „От какво всъщност имам нужда? От изповед ли? Както и да е, щом съм го написала, ще го изпратя.“ Казах й, че е луда, ако го направи:

— Представи си какво ще стане, ако някой ден Британската комунистическа партия дойде на власт. Този документ ще стои в архивите и в случай че им потрябват доказателства, за да те обесят, лесно ще ги намерят — ще имат предостатъчно.

Тя ми отвърна с тънката си, едва ли не кисела усмивка — усмихваше ми се така само когато говорех подобни неща. Моли съвсем не е наивна комунистка.

— Много си цинична.

— Знаеш, че е истина — отговорих. — Или би могло да бъде.

— Щом мислиш така, защо говориш за влизане в партията?

Отвърнах:

— А ти защо стоиш там, след като и ти мислиш така?

Тя отново се усмихна, този път не кисело, а иронично, и поклати глава. Постоя известно време с цигара в ръка, умислена.

— Всичко е толкова странно, нали, Анна?

А на сутринта каза: „Послушах те и го скъсах.“

Същия ден ми се обади другарят Джон и ми съобщи, че научил за предстоящото ми постъпване в партията и че другарят Бил, отговорник по културните въпроси, искал да разговаря с мен. „Не е задължително да се срещаш с него, разбира се — бързо добави Джон, — но той каза, че ще му е интересно да се запознае с първия интелектуалец от началото на Студената война, проявил желание да постъпи в партията.“ Язвителните нотки в думите му ми подействаха и заявих, че ще се видя с другаря Бил, макар още да не бях решила окончателно дали наистина да постъпя в партията. Една от причините бе, че мразя да членувам в нещо, което намирам достойно за презрение. Дали пък не беше решаваща втората причина — отношението ми към комунизма е такова, че с никого от познатите ми другари не бих могла да споделя това, в което наистина вярвам? Може пък и да не е така, защото макар месеци наред да си повтарях, че не бих могла да постъпя в организация, която ми се струва непочтена, неведнъж усещах, че съм на косъм от решението да го сторя. И то все в една и съща ситуация — всъщност две. Едната е, когато по една или друга причина се срещам с писатели, издатели и прочие — сиреч с литературния свят. Това е свят толкова превзет, маниерен, класово обусловен, лустросан, дотолкова пропит с недвусмислена комерсиалност, че при всеки досег с него изпитвам желание да постъпя в партията. Другата е, когато видя Моли, втурнала се да организира нещо, преливаща от енергия и въодушевление, или когато, изкачвайки се по стълбите, дочуя гласове от кухнята и вляза там. А вътре всички са толкова дружелюбни, заели се да работят в името на една обща цел. Това не е достатъчно обаче. Утре ще се срещна с този техен другар Бил и ще му кажа, че дълбоко в себе си споделям идеите им, но в партията няма да вляза.

На другия ден.

Разговор на „Кинг Стрийт“. Тесни кантори като клетки зад фасада с железни решетки на прозорците. Толкова пъти съм минавала покрай сградата, но не я бях забелязвала. Решетките предизвикаха у мен два вида чувство — едното на страх от света на насилие. А другото — закрилническо, потребност да защитя организация, която хората замерят с камъни. Качих се по тясното стълбище, замислена върху страха: в Англия, където всичко е толкова завоалирано, че човек трудно си представя реалната власт и насилието, колко ли хора са постъпили в Британската комунистическа партия само защото за тях тя олицетворява реалната, голата власт? Другарят Бил се оказа много млад — евреин, с очила, интелигентен, от работнически произход. Държа се делово и сдържано, говореше хладно, с известно презрение. Интересно, че като долових презрението му, а той го проявяваше съвсем несъзнателно, почувствах смътно желание да моля за извинение, едва не запелтечих. Разговорът бе извънредно делови. Уведомили го, че съм готова да стана член на партията, а аз, макар че бях отишла да му кажа тъкмо обратното, не възразих. Рекох си (може би заради презрителното му отношение): „Е, прав е, просто си гледат работата, а аз се мотая и човъркам съвестта си.“ (Макар, разбира се, да не мисля, че е прав.) На тръгване съвсем неочаквано ми подхвърли: „След пет години вероятно и вие, като всички останали, ще публикувате разобличителни статии в капиталистическия печат какви чудовища сме.“ Под „всички останали“, разбира се, той имаше предвид интелектуалците. Мислеше така заради един разпространяван в партийните среди мит, че интелектуалците непрекъснато влизат и излизат от партията, докато всъщност текучеството се дължи на хора от всички класи и съсловия. Ядосах се. Освен това се и засегнах, а това ме обезоръжи. Казах: „Имате късмет, че съм печена. Ако бях зелен новобранец, отношението ви можеше и да срине илюзиите ми.“ Изгледа ме продължително, хладно, изпитателно, сякаш казваше: Не бих ви казал подобно нещо, разбира се, ако не бях сигурен, че сте печена. Това, от една страна, ме зарадва — вече бях приета в съзаклятието и тъй да се каже, имах право да говоря с тънката ирония и съучастническия тон на посветените. От друга страна, се почувствах напълно изтощена. След като толкова време бях стояла настрани, естествено бях позабравила напрегнатата, саркастична, самоотбранителна атмосфера на най-вътрешните кръгове. Но в миговете, когато желаех да бъда приета в партията, ясно съзнавах същността на тези кръгове. Всички комунисти, които познавам, имам предвид интелигентните, са единодушни относно „центъра“, а именно, че партията се оглавява от шепа сухи бюрократи, които я управляват, и че същинската работа се върши въпреки „центъра“. Така например, когато споделих намерението си да вляза в партията с другаря Джон, той рече: „Ти си луда. Те мразят и презират писатели, които постъпват в партията. Уважават само онези, които не членуват в нея.“ Под „те“ разбираше центъра. Каза го на шега, разбира се, но шегата бе много показателна. В метрото зачетох вечерния вестник. Нападки срещу Съветския съюз. Твърденията звучат правдоподобно, но от тона — злобен, злорадстващ, тържествуващ — направо ми се доповръща и изпитах задоволство, че съм влязла в партията. Прибрах се у дома и потърсих Моли. Беше излязла и прекарах няколко мъчителни часа, през които непрекъснато се питах защо влязох. Тя се прибра и й разказах всичко, като добавих:

— Най-смешното е, че се канех да се откажа, а въпреки това влязох.

Тя ми отвърна с възкиселата си усмивка (тази усмивка се появява само при политическите ни спорове, иначе Моли не е кисел човек):

— И аз влязох против волята си. — Никога не ми бе загатвала подобно нещо, толкова предана беше на идеята, и сигурно съм изглеждала учудена, защото добави: — Е, щом си вече член, мога да ти кажа. — С други думи външен човек не бива да знае истината. — Толкова дълго бях близо до партийните среди, че… — Но дори и сега тя не можеше да заяви направо: „Знаех прекалено много, за да искам да вляза.“ Усмихна се или по-скоро направи гримаса: — Започнах работа в оня комитет за мира, защото вярвах в каузата. Всички останали бяха партийни членове. Един ден онази кучка Елън ме попита защо аз не съм. Отговорих й шеговито — грешка, защото тя се вбеси. След няколко дни ми каза какви слухове се носели за мен — че съм била агент, понеже не съм член на партията. Допускам, че тя ги бе пуснала. Но смешното е, че ако наистина бях агент, непременно щях да съм партийка, но тогава толкова се разстроих, че моментално отидох и сложих подписа си… — Тя продължаваше да седи все така с цигара в ръка и нещастен вид. После добави: — Направо невероятно, нали? — И отиде да си легне.

5 февруари 1950

Стана точно, както предполагах — казвам открито какво мисля по политически въпроси само пред хора, напуснали партията. Те са искрено толерантни към мен — приемат постъпването ми в партийните редиците като залитане и незначително отклонение.

19 февруари 1951

Обядвах с Джон за първи път след постъпването ми в партията. Започнах да говоря — както с приятелите си, бивши партийни членове — съвсем открито за случващото се в Съветския съюз. Джон машинално започна да защитава Съветския съюз, направо влудяващо. Но тази вечер бях на вечеря с Джойс, която е от обкръжението на „Ню Стейтсман“. Тя започна да напада Съветския съюз. И аз механично се заех да го защитавам, въпреки че се влудявам започнат ли други да го правят. Тя не отстъпи от своето. Аз също. Озовала се в компанията на комунист, тя пусна в употреба определени клишета. Отговорих й със свои. На два пъти се опитах да сменя темата. Напразно. Атмосферата бе нажежена и враждебна. Тази вечер, когато Майкъл се отби, му разказах за срещата си с Джойс. Добавих, че макар да сме стари приятелки, сигурно повече няма да се виждаме. Въпреки че не бях променила позицията си по който и да било въпрос само защото съм станала член на партията, за нея се превърнах в олицетворение на организация, към която тя има определено отношение. И предизвиква у мен съответната реакция. А Майкъл възкликна: „Че какво друго очакваше?“ Каза го като емигрант от Източна Европа, бивш революционер, кален в истински политически битки. Каза го пред мен, изпадналата в ролята на „политически наивник“, а аз му отговорих подобаващо, като наговорих куп либерални нелепости. Интересно наистина — как влизаме в различни роли, как играем.

15 септември 1951

Процесът на Джак Бригс. Журналист от „Таймс“. Напуска вестника в началото на войната. Тогава аполитичен. По време на войната работи за британското разузнаване. Силно повлиян от комунистите, с които се среща, бързо се ориентира наляво. След войната на няколко пъти отказва да приеме високоплатени служби в консервативни издания и работи срещу ниско заплащане в ляв вестник. По-скоро приблизително ляв, защото когато Бригс реши да напише статия за Китай, опората на левите сили, Рекс така извъртя нещата, че Бригс трябваше да напусне. И остана без никакви средства. Точно тогава, когато във вестникарските среди го смятаха за комунист и никъде не го приемаха на работа, името на Бригс нашумя във връзка с Унгарския процес, като британски агент, участвал в антикомунистическа конспирация. Срещнах го случайно, беше ужасно потиснат — и в партията, и в близките до нея среди се носеха слухове, че е „капиталистически шпионин“, и то открай време. Приятелите му станаха подозрителни. Среща на писателската група. Обсъдихме въпроса и решихме да се обърнем към Бил, за да се сложи край на отвратителната кампания. Двамата с Джон се срещнахме с Бил и му казахме, че е повече от очевидно, че е невъзможно Джак Бригс да е агент, настоявахме да направи нещо. Бил бе благоразположен, любезен. Каза, че „ще проучи въпроса“ и ще ни уведоми. Зачакахме да го „проучи“. Знаехме, че това значи обсъждане на по-високо ниво в партията. Никаква вест от Бил. Минаха седмици. Обичаен партийно-административен подход — появят ли се трудности, нещата се оставят на самотек. Отново се срещнахме с Бил. Извънредно любезен. Каза, че не могъл да направи нищо. А защо? „Ами в случаи като този, когато съществуват известни съмнения…“ Двамата с Джон кипнахме, попитахме дали той самият смята, че е възможно Джак някога да е бил агент. Бил се подвоуми, впусна се в дълги, очевидно неискрени тиради за вероятността абсолютно всеки да стане агент, „включително и аз“. Последва сияйна приятелска усмивка. С Джон си тръгнахме потиснати, ядосани — дори на себе си. Решихме да се срещнем лично с Джак Бригс и настояхме и другите да направят същото, но слуховете и злобните клюки продължиха. Джак Бригс бе в дълбока депресия, а и в пълна изолация както отляво, така и отдясно. По ирония на съдбата само три месеца след разправията с Рекс относно статията за Китай, която той бе намерил за „комунистическа по дух“, порядъчните вестници започнаха да поместват статии в същия дух, при което Рекс, смелчагата, реши, че е дошъл моментът да публикува статия за Китай. Покани Джак Бригс да я напише. Джак, унил и отчаян, отказа.

Такава бе историята — в повече или по-малко мелодраматични вариации — на всички интелектуалци по онова време, свързани пряко или косвено с комунистическото движение.

3 януари 1952

Много рядко пиша в тази тетрадка. Защо? Забелязвам, че каквото и да напиша, все звучи критично към партията. Но продължавам да членувам в нея. Моли също.

* * *

Вчера в Прага обесиха трима приятели на Майкъл. Цяла вечер ми говори и не млъкна — или по-скоро говори на себе си. Обясняваше, първо на първо, защо е невъзможно тези хора да са предатели на комунизма. После обясни с голяма политическа вещина защо е невъзможно партията да скроява лъжливи обвинения срещу невинни хора, за да ги изпрати на бесилката. И че тези тримата нищо чудно да са се забъркали, без да си дават сметка, в „реални“ антиреволюционни дела. Говори, говори, говори, без да спира, докато най-накрая казах, че трябва да си лягаме. Цяла нощ плака насън. Непрекъснато се стрясках и го чувах да стене, а възглавницата му бе мокра от сълзи. Сутринта му казах, че е плакал през нощта. Той се ядоса — на себе си. Когато тръгна на работа, имаше вид на старец с набръчкано, посивяло лице. Само ми кимна разсеяно за довиждане — напълно се беше затворил в себе си, обсебен от собствените си мъчителни въпроси. Междувременно оказвам съдействие за петиция в подкрепа на семейство Розенберг[1]. Изключено е да накарам друг, освен членуващите в партията или близки до идеите й интелектуалци, да я подпише. Не е като във Франция. Атмосферата в тази страна коренно се промени през последните две-три години — изпълнена е с напрежение, страх, подозрение. Трябва ни още съвсем малко и като нищо ще изгубим равновесие и ще изпаднем в наш вариант на маккартизма[2]. Постоянно ме питат — дори хора от партията, да не говорим за „порядъчни“ интелектуалци — защо участвам в петиция в защита на семейство Розенберг, а не в защита на хората, осъдени по скалъпени обвинения в Прага. Невъзможно ми е да дам друг разумен отговор освен този, че някой все пак трябва да призове за справедливост към Розенберг. Обзема ме отвращение — и към себе си, и към тези, които отказват да подпишат петицията за Розенберг, имам чувството, че живея в атмосфера на недоверчивост и отвращение. Тази вечер Моли заплака, съвсем неочаквано — седеше на леглото ми, разправяше как е минал денят й и изведнъж заплака. Безмълвно, безпомощно. Плачът й ми напомни нещо, но не можех да се сетя какво… Ама, разбира се, Мерироуз — тя седеше в голямата зала на „Машопи“ и с обляно в сълзи лице каза: „Вярвахме, че всичко ще бъде красиво, а сега вече знаем, че това е невъзможно.“ Моли плачеше по същия начин. А на пода се валяха вестници със съобщения за Розенберг и за събитията в Източна Европа.

Екзекутираха семейство Розенберг на електрическия стол. Цяла нощ бях като болна. Сутринта се събудих с въпроса: защо толкова страдам за тях, а същевременно се чувствам само потисната и безпомощна, когато става дума за скалъпените процеси в комунистическите страни? Отговорът ми звучи парадоксално. Чувствам се отговорна за това, което става на Запад, но не и за онова, което се случва оттатък. И все така още членувам в партията. Споделих нещо от този род с Моли, а тя ми отговори много припряно и делово (потънала е до гуша в организирането на някакво мероприятие): „Да, разбирам, но съм заета.“

* * *

Кьостлер[3]. В съзнанието ми са се запечатали думите му, че всеки комунист на Запад, който не е напуснал партията след определена дата, е останал там заради лични съображения. Или нещо от този род. И така, задавам си въпроса какви са моите лични съображения. А те са, че макар и по-голямата част от критиката към Съветския съюз да отговаря на истината, сигурно мнозина очакват времето, когато отново ще могат да обърнат днешните процеси там към истинския социализъм. Досега не съм формулирала толкова ясно мотивите си. Разбира се, не бих могла да споделя това с никой партиен член, макар че го обсъждам с бивши членове на партията. Ами ако всички партийни членове, които познавам, имат лични съображения, несподелени с никого, и то коренно различни? Попитах Моли. Тя ме сряза: „За какво ти е да четеш тази свиня Кьостлер?“ Тази й реплика бе толкова различна от обичайния й начин на говорене — независимо дали за политика или за нещо друго — че се изненадах и се опитах да го обсъдя с нея. Но тя е много заета. Когато организира нещо (в момента урежда голяма художествена изложба на творби от Източна Европа), е погълната изцяло от работата си и нищо друго не я интересува. Влиза в съвсем различна роля. Днес ми хрумна, че когато разговарям с Моли по политически въпроси, никога не съм сигурна коя от двете личности у нея ще ми отговори — лаконичната, мъдрата, ироничната, политически мислещата или политическата фанатичка, която звучи маниакално в буквалния смисъл на думата. У себе си усещам същото раздвоение. Например срещнах редактора Рекс на улицата. Беше миналата седмица. Поздравихме се и забелязах как по лицето му пробяга критична злоба, и усетих, че ще пусне някоя подигравка по адрес на партията. Усетих също, че ако действително го направи, ще се обявя в защита. Но нямах сили да чуя нито злобната му забележка, нито своя глуповат отговор. Затова си измислих някакво оправдание и отминах. Цялата беда е там — нещо, което не съзнаваш при постъпването си в партията, че не след дълго започваш да се срещаш единствено с настоящи или бивши комунисти и с никого, който да е в състояние да разговаря без онази отвратителна дилетантска злоба. Така човек се изолира. Затова и ще напусна партията, разбира се.

Гледам какво съм написала вчера — ще напусна партията. Питам се кога и по какъв повод.

Обядвах с Джон. С него рядко се срещаме и винаги сме на косъм от политическа кавга. Като хапнахме, той рече: „Причината, поради която не напускаме партията, е, че не можем да кажем сбогом на идеалите си за по-добър свят.“ Порядъчно банално. Но и интересно, защото е показателно доколко той, а явно и аз вярваме, че единствено Комунистическата партия може да направи света по-добър. Но с Джон не вярваме в подобни неща. Тези му думи обаче ме поразиха най-вече с това, че противоречат на всичко, което бе казвал до този момент. (Аз твърдях, че пражката история е скалъпена, а той заявяваше, че макар и да допуска „грешки“, партията не може умишлено да действа така цинично.) Прибрах се вкъщи с мисълта, че при постъпването ми в партията някъде дълбоко в съзнанието ми е имало стремеж към цялост на съществуванието, към различен от сегашния ни раздвоен, раздробен, неудовлетворителен начин на живот. А с постъпването ми в партията това раздвоение само се засили, но не защото членувах в организация, чиито принципи отначало докрай — поне на книга — отричат същината на обществото ни, а поради далеч по-дълбоки причини. Или поне — по-трудно разбираеми. Помъчих се да ги определя, но в главата ми цареше хаос, чувствах се объркана и изтощена. Майкъл се прибра се, беше много късно. Казах му какво се опитвам да си изясня. В края на краищата той е психоаналитик, лечител на човешката душа. Той ме погледна сдържано и иронично: „Скъпа Анна, човешката душа, дори затворена в кухнята или, да речем, разположена на двойно легло, е вече достатъчно сложно нещо и ние почти нищо не знаем за нея. А ти си седнала да се тревожиш, че не разбираш човешката душа в условията на световна революция.“ Така че престанах да мисля по този въпрос, и то с радост, но тази радост събуди у мен чувство на вина.

Заминах с Майкъл за Берлин. Той търсеше стари приятели, пръснати от войната незнайно къде. „Едва ли са живи“ — каза той с глас, с който говореше отскоро, съзнателно равен, лишен от чувство. Заговори с този глух глас по време на пражкия процес. Източен Берлин е ужасен град — студен, сив, целият в развалини, но най-ужасно е усещането за липса на свобода, като невидима отрова то се стеле навред. Най-значителното нещо, което ни се случи там: Майкъл случайно срещна свои познати отпреди войната. Те го поздравиха толкова враждебно, че втурналият се към тях Майкъл се дръпна и се сви в себе си като в мидена черупка, като видя враждебните им лица. Реагираха така, понеже знаеха, че Майкъл е бил приятел с обесените в Прага или поне с трима от тях. Те бяха предатели — значи и той е предател. Майкъл се опита кротко и вежливо да ги заговори. Приличаха на глутница кучета или на зверове, изправени пред опасност, притискащи се един о друг, за да се отърсят от страха. Никога не съм виждала подобно нещо — толкова страх и омраза, изписани върху човешко лице. Една жена от групата с пламнали от гняв очи каза:

— Как се чувстваш, другарю, в този скъп костюм?

Майкъл винаги носи конфекция, не харчи пари за дрехи.

— Слушай, Ирен — отвърна той, — в Лондон по-евтин костюм не намерих.

Лицето й стана непроницаемо от недоверие, тя хвърли поглед към спътниците си, а после тържествуващо попита:

— Защо си дошъл тук, да сееш капиталистическата зараза ли? Знаем, че ходите в дрипи и няма какво да си купите.

Отначало Майкъл се стъписа, после допълни, все така иронично, че дори Ленин е допускал възможността едно новообразувано комунистическо общество да изпита недостиг от потребителски стоки.

— Докато Англия, както се надявам, знаеш, Ирен, е една много стабилна капиталистическа страна, доста добре снабдена с всякакви стоки.

Тя направи някаква гримаса на гняв или омраза. После се врътна и отмина, последвана от спътниците си. Майкъл само отбеляза: „А някога беше интелигентна жена.“ По-късно се шегуваше с този случай, но гласът му звучеше уморено и унило. Така например веднъж ми каза: „Само като си помислиш, Анна, колко комунисти са умрели геройски, за да изградят общество, в което другарката Ирен може да плюе по мен просто защото моят костюм е малко по-хубав от костюма на мъжа й.“

Днес почина Сталин. С Моли седяхме в кухнята съкрушени. Аз непрестанно повтарях:

— Непоследователни сме. Трябва да сме доволни. От колко месеца повтаряме, че той трябва да умре.

Тя отговори:

— О, не знам, Анна, може и да не е знаел за ужасните неща, които са ставали. — А после се засмя и добави: — Всъщност съкрушени сме, защото ни е сковал страх. По-добре познатото зло.

— Ами, по-лошо не може да стане.

— Че защо не? Всички ние някак сме убедени, че нещата ще се оправят. Откъде накъде? Понякога ми се струва, че навлизаме в нов ледников период на тирания и терор. Кой може да го предотврати? Ние ли?

Когато Майкъл се прибра по-късно, споделих с него какво е казала Моли — че Сталин може и да не е знаел, защото ми се струваше много странно, че всички изпитваме такава нужда от велик човек и постоянно подхранваме илюзиите си за него, напук на всички доказателства. Майкъл изглеждаше уморен и мрачен. И за мое голямо учудване каза: „Ами може и така да е, знае ли човек? Там е работата — всичко може да е вярно, никога не се знае абсолютната истина за нищо. Всичко е възможно в този смахнат свят, всичко.“

Изрече тези думи с пламнало и съкрушено лице. Гласът му беше все тъй безизразен, както звучеше напоследък. По-късно допълни: „Е, сега се радваме, че е умрял. Но когато бях млад и живеех с политиката, за мен той беше велик човек. Впрочем за всички ни беше велик човек.“ После се опита да се усмихне и добави: „В края на краищата няма нищо лошо да мислиш, че велики хора съществуват.“ А след това закри очи с ръка — непознат за мен жест — сякаш светлината му пречеше. После рече: „Боли ме главата. Хайде да си лягаме, а?“ Не се любихме, когато си легнахме, а кротко лежахме един до друг, без да говорим. В съня си той пак плака и аз току го събуждах, за да прогоня кошмарите му.

Междинни избори. Северен Лондон. Кандидатите — консерватор, лейбърист и комунист. Лейбъристко място, но с по-малко мнозинство от предишните избори. Както обикновено, дълги спорове сред комунистите дали е редно да се разцепва лейбъристкия вот. Присъствах на няколко. Протичат по един и същи начин. Не, не искаме да разцепваме вота, по-добре е да вкараме лейбърист, отколкото тори. От друга страна, щом вярваме в политиката на Комунистическата партия, трябва да се опитаме да вкараме нашия кандидат. Но знаем, че кандидат на Комунистическата партия няма никакъв шанс. Продължаваме да се чувстваме в безизходица, но пристига емисар от центъра и ни казва, че не бива да се примиряваме с мисълта за малочислеността на Комунистическата партия, че това е пораженска политика, че трябва да се борим на изборите така, сякаш сме убедени, че ще ги спечелим. (Но ние знаем, че няма да ги спечелим.) Тъй че борбената реч на човека от центъра, макар и вдъхновяваща всеки за усилена работа, не решава основния проблем. И на трите дискусии, на които присъствах, съмненията и колебанията ми бяха разсеяни… с шега. О, да, шегата е много важна в политиката. А и я пусна човекът от центъра: „Спокойно, другари, ще загубим всичко, което сме вложили, и няма да съберем достатъчно гласове, за да разцепим лейбъристкия вот.“ Следва смях на облекчение и събранието приключва. Всъщност тази шега, която напълно противоречи на официалната политика, отразява настроението на всеки от нас. Следобед участвах в три предизборни агитации. Агитационният пункт е в дома на един другар от квартала. Кампанията е организирана от вездесъщия Бил, който живее в този избирателен район. Само десетина домакини са свободни да агитират следобед — мъжете им се прибират вечер. Всички се познават и изобщо намирам, че атмосферата е прекрасна — хора, които работят заедно за обща цел. Бил е блестящ организатор, всичко е обмислено до най-малката подробност. Чаши чай и разговори за хода на нещата, преди да сме провели предизборната си агитация. Това е работнически квартал. „Тук партията има силна подкрепа“ — гордо заявява една жена. Връчват ми над двайсет картона с имена на вече агитирани хора, на които е написано „несигурен“. Задачата ми е да се срещна отново с тях и да ги убедя да гласуват за КП. На излизане от агитационния клуб дочувам, че се обсъжда облеклото на агитаторите — повечето от жените, които агитират, се обличат доста по-добре от жените в района.

— Според мен не бива да се обличаме по-различно от друг път — казва една, — защото ще изглежда, че лъжем.

— Да, ама ако се появиш на вратата много издокарана, те се затварят в себе си.

Другарят Бил, засмян и добродушен — същата енергия и добродушие излъчва и Моли, когато е погълната от конкретни подробности на работата си, казва:

— Важно е работата ни да дава резултати.

Две жени го скастрят, че не е честно.

— Трябва да бъдем честни във всичко, което вършим, иначе няма да ни вярват.

Имената, които са ми дали, са на хора от различни краища на работническия квартал. Много грозен район с еднотипни, малки, бедни къщички. Гарата е на половин миля и всичко наоколо е обвито в гъст пушек. Отгоре са надвиснали гъсти черни облаци, а пушекът потъва в тях. Входната врата на първата къща е избеляла и напукана. Мисис С., повехнала жена с развлечена вълнена рокля и престилка. Има две малки момченца, добре облечени и гледани деца. Казвам й, че съм от КП. Тя кимва. Започвам:

— Доколкото разбирам, не сте решили дали да гласувате за нас.

Тя:

— Нямам нищо против вас. — Казва го от учтивост, не враждебно. Добавя: — Госпожата, която дойде миналата седмица, остави една книга. — (Брошура.) Най-после казва: — Но ние винаги сме гласували за лейбъристите, мила.

Задрасквам „несигурен“, пиша лейбъристка и продължавам. Следващият дом е на кипърец. Къщата още по-бедна, млад човек с измъчен вид, хубаво мургаво момиче, малко бебе. Почти никакви мебели. Отскоро са в Англия. Става ясно, че бележката „несигурни“ означава, че не е ясно дали изобщо имат право да гласуват. Обяснявам, че имат. И двамата много мили, но нетърпеливи да си тръгна, бебето плаче, напрегната и тревожна атмосфера. Мъжът казва, че няма нищо против комунистите, но не обича руснаците. Имам чувството, че няма да си направят труда да гласуват, но оставям „несигурни“ в картона и продължавам нататък. Добре поддържан дом, група издокарани младежи отпред. Подсвирквания и дружелюбни подмятания при появата ми. Обезпокоявам домакинята, която е бременна и си почива. Преди да ме покани вътре, напомня укорително на сина си, че е обещал да напазарува. Той й отговаря, че ще отиде след малко — хубаво, яко момче, около шестнайсетгодишно, добре облечено — за разлика от родителите си, всички деца в района са облечени добре.

— Какво желаете? — пита ме тя.

— Аз съм от КП… — обяснявам й.

Тя казва:

— Да, преди вас идваха и други. — Учтива, но безразлична. От разговора става ясно, че трудно може да изрази съгласие или несъгласие за нещо. Заявява, че мъжът й винаги гласувал за лейбъристите, а тя постъпвала, както й нареди той. Като ме изпраща, изкрещява отново на сина си, но той, ухилен, се измъква с приятелите. Тя вика след него. Но в цялата сцена има добронамереност — всъщност тя не очаква той да й напазарува, хока го по принцип, а той приема това за естествено и не се сърди. В следващата къща жената веднага най-настоятелно ми предлага чай и заявява, че обичала изборите, тогава „хората непрестанно се отбиват на приказка.“ Накратко казано, чувства се самотна. Говори, говори, не млъква за личните си проблеми, говори с равен, монотонен, измъчен глас. (От всички къщи, които посетих, тази като че таеше най-много страдание и болка.) Каза, че имала три малки деца, чувствала се отегчена, искала да се върне на работа, мъжът й не й давал. Говори, говори непрекъснато, обсебена от нуждата да говори, и аз стоях близо три часа, не можех да си тръгна. Когато най-после я попитах дали ще гласува за КП, тя каза: „Щом така искаш, добре, мила“ — както сто на сто е отговаряла на всички агитатори. Но добави, че мъжът й винаги гласувал за лейбъристите. Промених думата „несигурна“ на лейбъристка и продължих нататък. Същата вечер към десет часа занесох обратно всички картони с трите промени на „лейбъристка“ и ги връчих на другаря Бил. Казах:

— Имаме някои доста оптимистично настроени агитатори.

Той прегледа картоните без коментар, постави ги обратно на съответното място и заяви високо, за да чуят и влизащите агитатори:

— Имаме сериозна подкрепа на политиката си, ще вкараме нашия кандидат.

С агитация се занимавах общо три следобеда, като в другите два случая посещавах хора за първи път, а не „несигурни“. Двама души щяха да гласуват за КП, и двамата — партийни членове, а всички останали — за лейбъристите. Пет самотни жени бавно и безропотно полудяваха в своята самота въпреки съпрузите и децата си или може би тъкмо поради тях. И петте излъчваха една и съща неувереност — съмнение в себе си. Чувстваха вина, че не са щастливи. И петте изрекоха едни и същи думи: „Изглежда нещо в мен не е наред.“ Когато се върнах в агитационния пункт, споменах за тези жени пред отговорничката този следобед. Тя каза:

— Да, винаги когато ходя на агитация, доста се разстройвам. Тази страна е пълна с жени, които полудяват в абсолютна самота. — Замълча за миг, после добави някак агресивно: — Другата проява на съмнението в себе си и на чувство за вина у жените, с които бях разговаряла. И аз бях като тях, преди да вляза в партията и да намеря цел в живота.

Непрекъснато мисля за тези неща — в действителност тези жени са ми по-интересни, отколкото изборната кампания. Изборен ден: печели Лейбъристката партия, с по-малко отпреди, но мнозинство. Комунистическият кандидат губи залога. Следва нова шега. (В агитационния клуб шегобиецът е другарят Бил.) „Ако бяхме спечелили още две хиляди гласа, лейбъристкото мнозинство щеше да е застрашено. Всяко зло за добро.“

Джийн Баркър. Жена на дребен партиен деятел. На 34 години. Дребна, мургава, пълничка. Невзрачна. Мъжът й се държи покровителствено с нея. Погледът й неизменно е добродушен, но напрегнат, питащ. Събира партийния членски внос. По рождение голяма бъбрица, направо не млъква, но в начина й на говорене има нещо много интересно — никога не знае какво ще каже, докато не се чуе да го изрича, така че тя непрекъснато се изчервява, спира на средата на думата, обяснява какво е искала да каже или нервно се смее. Или, свъсила вежди озадачено, се сепва насред изречението, сякаш иска да каже: „Нима наистина мисля така?“ Затова винаги докато говори, има вид и на слушател. Започнала да пише роман, но нямала време да го довърши. Досега не съм срещала член на партията, който да не е започнал, написал или да не възнамерява да напише роман, разказ или пиеса. Смятам, че това е нещо необичайно, но не мога да си го обясня. Поради словесната си невъздържаност, която стряска хората или ги кара да се смеят, Джийн започва постепенно да се превръща в клоун или общопризнат смешник. Напълно е лишена от чувство за хумор. Но когато чуе някоя своя забележка, която изненадва и самата нея, от опит знае, че хората или ще се разсмеят, или ще се разстроят, тъй че самата тя се засмива озадачено и нервно, а после бързо отминава темата. Има три деца. Двамата с мъжа й са много амбициозни по отношение на децата и постоянно ги насърчават в училище, за да ги приемат след време в реномирани учебни заведения. Малките подробно са запознати с партийната „линия“, с условията в Русия и какво ли още не. В присъствието на чужди хора са затворени и винаги нащрек, понеже съзнават, че са от „малцинството“. Но пред комунисти са склонни да проявяват партийните си познания, а родителите им ги гледат с гордост.

Джийн е управител на стол. Работи от зори до мрак. Поддържа и апартамента, и децата, и себе си много добре. Секретарка е на местната партийна организация. Не е доволна от себе си. „Не върша достатъчно работа, искам да кажа партийните ми ангажименти не са големи, чувствам се отегчена просто, работа на писарушка, като в канцелария, съвсем механична.“ Нервно се смее. „Джордж (мъжът й) казва, че имам неправилно отношение, но не виждам защо трябва винаги да се кланям. Искам да кажа, другарите често грешат, не е ли така?“ Смее се. „Реших, за разнообразие, да се захвана с нещо полезно.“ Смее се. „Искам да кажа, нещо по-различно. В края на краищата дори най-отговорните другари говорят за сектантство, нали… да, разбира се, най-отговорните другари трябва първи да говорят за това…“ Смее се. „Макар че на практика не е така… Както и да е, реших за разнообразие да се захвана с нещо полезно.“ Смее се. „Искам да кажа, нещо по-различно. Тъй че всяка събота следобед преподавам на група умствено изостанали деца. Нали някога бях учителка. Подготвям ги за изпит. Не, не партийни деца, най-обикновени деца.“ Смее се. „Петнайсетина. Много трудна работа. Джордж ми разправя, че ще е по-добре да обучавам партийни членове, но аз исках да се захвана с нещо полезно…“ И така нататък в този дух. В Комунистическата партия членуват предимно хора без специална политическа нагласа, а със силно развито чувство за обществен дълг. Освен това там влизат и самотници — партията е тяхното семейство. Миналата седмица Пол, поетът, се напи и каза, че му дошло до гуша от партията и бил отвратен от нея, но бил постъпил през 1935 и ако я зарежел, това означавало да зареже „целия си живот“.

[1] Семейство Розенберг — съпружеската двойка Джулиъс и Етел Розенберг са обвинени, че през Втората световна война са предали на СССР секретна информация за ядрената политика на САЩ и са екзекутирани през 1953 г. Мнозина са убедени в невинността им и доказателствата за обвинението още се поставят под съмнение. — Б.пр. ↑

[2] Маккартизъм — кампания срещу комунизма в САЩ, подета от сенатора Джоузеф Маккарти през 50-те години на XX в. Видни американски интелектуалци попадат в „черните списъци“. — Б.пр. ↑

[3] Артър Кьостлер (1905–1983) — британски писател, роден в Унгария, комунистически деец и затворник през Гражданската война в Испания. Известен е с антитоталитарния си роман „Мрак по пладне“ (1941). — Б.пр. ↑

[Жълтата тетрадка приличаше на ръкопис на роман, защото бе озаглавена „Сянката на третия“. Несъмнено започваше като роман:]

Гласът на Джулия се чу доста силно от долната площадка на стълбите:

— Ела, нали щеше да ходиш на гости? Ще влизаш ли в банята? Ако не, да вляза аз.

Ела не отговори. Първо, бе седнала на креватчето на сина си и го чакаше да заспи. Второ, бе решила да не ходи на гости и не искаше да влиза в спор с Джулия. След малко предпазливо стана от леглото, но Майкъл веднага отвори очи и попита:

— Какви гости? Наистина ли ще ходиш?

— Не — отвърна тя — спи.

Той затвори плътно очи, клепачите му затрептяха за миг, преди да се успокоят напълно. Дори заспал, изглеждаше жизнен — набито, здраво четиригодишно дете. На приглушената светлина русата му коса, клепките, дори лекият мъх по голите ръчички изглеждаха златисти. Кожата му бе лъскава и загоряла от лятното слънце. Ела внимателно загаси лампата — ослуша се, отиде до вратата — пак се ослуша, излезе на пръсти — и отново се ослуша. Никакъв звук. Джулия пъргаво се качи по стълбата и попита весело и непринудено:

— Какво, ще ходиш ли?

— Ш-ш-ш-т, Майкъл току-що заспа.

Джулия зашепна:

— Отивай в банята. Искам после спокойно да си полежа във ваната, като излезеш.

— Нали ти казах, че няма да ходя — отвърна Ела пораздразнена.

— А защо? — попита Джулия и влезе в по-голямата стая. Общо взето, жилището се състоеше от две стаи и кухня, доста малки, с нисък таван, защото бяха точно под покрива. Къщата бе на Джулия, а Ела живееше тук — в тези три стаи, със сина си Майкъл. В по-голямата имаше легло в една ниша, книги, няколко графики. Стаята бе светла, простичко обзаведена, съвсем непретенциозна. Ела не се бе и опитала да наложи своя вкус. Нещо я възпираше — това бе къщата на Джулия и мебелите бяха нейни. Имаше кога да изяви собствения си вкус. Горе-долу така се чувстваше. Но й беше добре тук и не мислеше да се мести. Ела последва Джулия и обясни:

— Не ми се ходи.

— На теб никога никъде не ти се ходи — отбеляза Джулия и се настани с цигара в ръка в едно кресло, твърде голямо за стаята. Джулия бе еврейка, пълна, едра, жизнена, енергична. Беше актриса, но не кой знае колко успяла. Изпълняваше малки роли, за тях я биваше. Жалваше се, че те били два вида: „шаблонно комични на работници и шаблонно трагически пак на работници“. Наскоро бе започнала работа в телевизията. Беше ужасно разочарована от себе си.

Когато рече: „На теб никога никъде не ти се ходи“ — всъщност упрекваше отчасти Ела, отчасти себе си. Тя самата винаги бе готова да иде някъде, никога не отказваше покана. Твърдеше, че дори да ненавижда някоя роля, да мрази пиесата и да й се иска да няма нищо общо с нея, пак й доставя удоволствие, както сама казваше, „да прикове вниманието върху собствената си персона“. Обичаше репетициите, професионалните и салонните разговори и злостните одумки.

Ела работеше за едно женско списание. Три години бе писала за облекло, козметика, как да се привличат и задържат мъжете и прочие — все теми, които ненавиждаше. Не я биваше за тази работа. Сигурно щяха да я уволнят, ако не бе приятелка на редакторката. Напоследък се занимаваше с неща, които много повече й допадаха. Списанието бе въвело медицинска рубрика, списвана от лекар. Всяка седмица пристигаха по няколкостотин писма, половината от които нямаха нищо общо с медицината, а бяха съвсем лични и изискваха специален отговор. Ела отговаряше за тези писма. Беше написала и пет-шест разказа, които иронично наричаше „женски и сантиментални“ — и двете с Джулия твърдяха, че мразят подобни разкази. Написала бе и част от роман. Накратко, на пръв поглед нямаше за какво Джулия да й завижда. Но тя й завиждаше.

Тази вечер се събираха у лекаря, с когото Ела работеше. Той живееше далече, в северната част на Лондон. Ела не искаше да прави каквито и да е усилия. Винаги се насилваше да излиза. Ако не се беше намесила Джулия, щеше да си легне и да чете.

— Все казваш — занарежда Джулия, — че би искала отново да се омъжиш. А как да стане това, като не се срещаш с никого?

— Точно това ме дразни — отвърна Ела с внезапно настървение. — Значи отново съм за продан и трябва да ходя по гости.

— Няма защо да се палиш — не е ли точно така?

— Сигурно.

На Ела й се прииска Джулия да излезе. Седна на ръба на кревата — покрит с мека зелена тъкан, той сега служеше за диван — и също запали цигара. Смяташе, че не издава чувствата си в момента, но бе намръщена и неспокойна.

— В края на краищата — обади се пак Джулия — не се срещаш с никого освен с ония лицемери от редакцията. — После добави: — Освен това миналата седмица влезе в сила решението за развода ти.

Ела изведнъж се засмя, само след миг и Джулия се засмя и двете начаса бяха пак добри приятелки.

Последните думи на Джулия засегнаха позната тема. И двете се мислеха за напълно нормални жени, дори традиционалистки. Сиреч жени с традиционни емоционални реакции. Досега животът им като че ли не бе следвал общоприетите правила, но то беше защото — поне те така го чувстваха и дори декларираха — не бяха срещнали мъж, който да разбере истинската им същност. Жените ги приемаха със смесица от завист и враждебност, а мъжете изпитваха чувства — поне така се оплакваха, — които бяха влудяващо елементарни. Приятелите им смятаха, че презират общоприетите нравствени норми. Джулия бе единствената, която би повярвала, ако Ела й кажеше, че докато е очаквала решението за развода, се е старала да потиска реакциите си към всички мъже (по-точно те бяха потискали чувствата си), проявили интерес към нея. Сега Ела беше свободна. Мъжът й се ожени в деня след обявяването на развода. Това ни най-малко не я разстрои. В брака й нямаше радост — вероятно не бе по-лош от много други, но Ела щеше да се чувства предател към самата себе си, ако бе продължила да го поддържа чрез компромиси. Според хората съпругът й Джордж я бе зарязал заради друга. Беше й неприятно съжалението, с което околните се отнасяха към нея, но честолюбието й не й позволяваше да обясни как всъщност стоят нещата. А и не беше ли все едно какво мислят хората?

Имаше детето, себеуважението си и бъдещето си. Не можеше да си представи това бъдеще без мъж. Следователно — разбира се, бе съгласна, че прагматизмът на Джулия е напълно основателен — трябва да ходи по гостита и да приема покани. Вместо това обаче тя спеше постоянно и се чувстваше потисната.

— Освен това, ако отида, пак ще започнем да спорим с д-р Уест, а от това няма никакъв смисъл. — Ела смяташе, че помощта на д-р Уест не е достатъчно ефикасна не поради липсата му на добросъвестност, а на въображение. Писмата на всички, които не можеше да посъветва коя е подходящата болница, лекарство или лечение, препращаше на Ела.

— Знам, че те са направо ужасни. — Под „те“ Джулия разбираше служители, бюрократи, изобщо службари. За Джулия „те“ неизменно бяха представителите на буржоазията: тя бе комунистка, макар че не бе членувала в партията, а и родителите й бяха работници.

— Погледни — възбудено възкликна Ела, като извади от чантата си сгънат син лист. Беше писмо, написано на обикновена хартия:

Скъпи д-р Олсоп,

Обръщам се към Вас в отчаянието си. Страдам от ревматизъм във врата и главата. Във Вашата рубрика давате любезни съвети на болните. Моля да посъветвате и мен. Моят ревматизъм се прояви, когато съпругът ми почина на 9 март 1950 г. в три часа следобед в болницата. Много се страхувам, защото живея съвсем сама и не знам какво бих правила, ако се скова цялата и не мога да повикам помощ. Очаквам с нетърпение любезния Ви отговор. С почит

(мисис) Дороти Браун

— И какво каза той?

— Каза, че го били наели да списва медицинска рубрика, а не да поддържа амбулатория за невротици.

— Представям си го — отвърна Джулия, която само веднъж беше виждала д-р Уест, но веднага реши, че й е неприятен.

— Стотици, хиляди хора от цялата страна направо гаснат от отчаяние, а никой не се трогва.

— Никой пет пари не дава — потвърди Джулия. Загаси цигарата си и очевидно отказала се от намерението да накара Ела да излезе, подхвърли: — Отивам да взема вана — и заслиза бодро-бодро, като си тананикаше.

Ела постоя известно време неподвижна. Мислеше си, Ако ще ходя, трябва да си изгладя нещо. Понечи да стане да прегледа гардероба си, но се намръщи и си рече, Щом мисля какво да сложа, значи всъщност искам да отида? Колко странно. Може би наистина ми се ходи? В края на краищата винаги така се случва — казвам си, че няма да направя нещо и изведнъж променям решението си. Работата е там, че дълбоко в себе си май вече съм решила какво да правя. Но какво? Не че се отмятам от решението си. Просто изведнъж ми теква да направя нещо, след като съм си казвала тъкмо обратното. Точно така. И сега нямам представа какво съм решила.

След минути се помъчи да се съсредоточи върху романа, който бе написала до половина. Темата бе самоубийството. Смъртта на млад човек, който не съзнавал, че ще стигне до самоубийство до мига преди смъртта, когато изведнъж осъзнава, че месеци наред, обмисляйки и най-малката подробност, се е готвел за тази крачка. Същината на романа е в контраста между външната страна в съществуванието на героя — животът му е подреден, добре планиран, макар и лишен от някаква постоянна цел — и подсъзнателния подтик, свързан единствено със самоубийството и тласкащ го към него. Всички планове на героя за бъдещото са мъгляви и неосъществими, в пълен контраст с подчертано прагматичния му живот. Неосъзнато отчаяние, безумие или ирационалност го тласкат или по-скоро предизвикват у него невероятни фантазии за някакво далечно бъдеще. Вътрешната логика на романа ще се гради от първоначално трудно доловимото, скрито отчаяние до постепенно нарастващо подсъзнателно желание за самоубийство. Мигът на смъртта е и мигът, в който героят изведнъж осъзнава вътрешната последователност в живота си, която съвсем не се свежда до ред, дисциплина, прагматизъм, здрав разум, а до илюзорна призрачност. В мига на смъртта той проумява, че тъмният стремеж към смъртта и самата смърт са обусловени единствено от дивите, лудешки фантазии за красив живот и че здравият разум и редът не са (както изглежда първоначално в романа) признаци за нормалност, а симптоми на безумие.

Идеята за романа бе хрумнала на Ела в момент, когато бе осъзнала, че се облича за вечеря с познати, след като бе решила, че не й се излиза. Тогава си казала, изненадана от идеята си, Точно така ще стигна и до самоубийство. Ще почувствам, че се каня да скоча от отворен прозорец или да пусна газта в тясно, затворено помещение и ще си кажа съвършено хладнокръвно, по-скоро със съзнанието, че съм проумяла нещо, което е трябвало да разбера много по-рано, боже мой! Значи това съм искала. Към това съм се стремила през цялото време! Питам се колко ли хора се самоубиват точно така. А човек винаги си представя, че се случва в момент на пълно отчаяние или криза. Но с мнозина става тъкмо така — изведнъж си дават сметка, че слагат в ред документите си, пишат прощални писма, дори се обаждат на приятели и разговарят бодро, сърдечно, едва ли не с любопитство… вероятно се улавят как запушват пролуките под вратите и прозорците с вестници, правят го съвсем спокойно и усърдно и съвсем безучастно си казват, Виж ти! Колко интересно. Направо невероятно, че не съм разбрал досега какво всъщност искам.

Трудно вървеше този роман. Не да го напише. Тъкмо обратното — Ела си представяше младия човек съвсем ясно. Знаеше как живее, какви навици има. Сякаш всичко бе предварително написано някъде вътре в нея и сега тя само го възпроизвеждаше. Бедата бе, че се срамуваше от романа си. Не беше казала на Джулия за него. Знаеше, че приятелката й ще каже нещо от рода на: „Много песимистичен поглед към живота, нали?“ Или: „Не посочваш никакъв изход…“ Или нещо подобно от оборотния комунистически словесен арсенал. Ела се присмиваше на Джулия за тези клишета, но дълбоко в себе си като че ли бе съгласна с приятелката си, защото не си представяше с какво ли такъв роман би помогнал на някого. Въпреки това го пишеше. А темата му пораждаше у нея не само изненада и срам, но понякога и страх. Дори си мислеше, Да не би пък тайно да съм взела решение да се самоубия? (Но не го вярваше.) И продължаваше да пише, като си измисляше оправдания, Изобщо не е речено, че ще го публикувам, просто ще го напиша, за себе си. А когато споменаваше за него пред приятели, се измъкваше с шега: „Ами всичките ми познати пишат роман.“ Което, в общи линии, беше вярно. Всъщност за нея писането бе пристрастеност — както някои например не могат да устоят на сладко и задоволяват тази си страст, когато са насаме, а други обичат да разиграват сценки с невидимото си alter ego или да разговарят с отражението си в огледалото.

Ела вече бе извадила една рокля от гардероба и бе сложила дъската за гладене, когато си каза, Значи все пак ще отида, така май излиза, а? Чудя се кога ли точно съм го решила. Докато гладеше роклята, продължаваше да си мисли за романа или по-скоро да изкарва на светло още малко от онова, което, забулено в мрак, отдавна очакваше да бъде изкарано наяве. Едва когато вече бе облякла роклята и се оглеждаше в продълговатото огледало, най-после остави младия човек на мира и се съсредоточи върху собствените си действия. Не се хареса. Никога не бе обичала кой знае колко тази рокля. Имаше много дрехи, но никоя не й харесваше истински. Не харесваше и лицето си, нито косата. Косата й не бе хубава и никога не е била. И все пак Ела притежаваше всичко, за да изглежда привлекателна. Беше крехка, с дребна кост. Имаше хубави черти и изящно, издължено лице. Джулия постоянно й повтаряше: „Ако се докараш както трябва, ще заприличаш на апетитна французойка, страхотно сексапилна, ти си точно този тип.“ Но Ела тъй и не успяваше да се издокара. Тази вечер облече семпла черна вълнена рокля, която само създаваше впечатление, че прави жената „страхотно сексапилна“, но всъщност не я правеше. Поне не Ела. Прибра косата си отзад. Изглеждаше бледа, едва ли не сурова.

Та мен изобщо не ме интересуват хората, които ще срещна там!, помисли си тя, като се извърна от огледалото. Тъй че няма никакво значение. Ще се постарая повече, когато отивам някъде с желание.

Синът й спеше. Извика на Джулия през вратата на банята:

— Все пак отивам.

Джулия победоносно се изкикоти:

— Така си и знаех.

Ела се подразни от ликуващия тон, но рече:

— Ще се прибера рано.

Джулия не отговори. Само каза:

— Ще оставя вратата на спалнята си отворена заради Майкъл. Приятна вечер.

За да стигне до дома на д-р Уест, Ела трябваше да пътува половин час с метро, с едно прехвърляне, а после да вземе автобус за няколко спирки. Една от причините да не обича да напуска дома на Джулия бе, че градът я плашеше. Докато прекосяваше миля след миля тягостните, неугледни, сиви и запуснати предградия на Лондон, се изнерви, после раздразнението й се поуталожи и отстъпи място на страха. Докато чакаше автобуса на спирката, тя внезапно промени намерението си и реши да повърви пеш като самонаказание за проявеното малодушие — ще извърви разстоянието от близо миля до къщата и ще се изправи лице в лице с онова, което мразеше. Пред нея се простираше безкрайна улица с невзрачни, жалки къщички. Отгоре бе надвиснало сивото, влажно небе на късната лятна вечер. Накъдето и да погледнеш — само сивота и неугледност. Това беше Лондон — безкрайни улици с такива къщички. Грозната, непоносима гледка направо я смазваше физически — нямаше ли сила, която да я премахне? И на всяка уличка, помисли си тя, живеят хора като жената, чието писмо носеше в чантата си. По тези улички цареше страх и невежество, всъщност бяха изградени от невежество и нищета. Това бе градът, в който Ела живееше, от който бе неделима част и за който се чувстваше отговорна… Озовала се сама на улицата, Ела ускори крачка и паважът закънтя от токчетата й. Взря се в прозорците. Несъмнено в този край на улицата живееха работници — личеше си по дантелените перденца и завесите на едри цветя. Точно тези хора пишеха онези ужасни писма, на които се чудеше как да отговори. Но изведнъж усети промяна, защото пердетата на прозорците станаха други — насреща й грейнаха завеси в електрик. Тук живееше художник. Нанесъл се в евтината къщичка и я направил неузнаваема. Последвали го и други — със солидни професии. Оформил се бе кръг от хора, различни от останалите жители на квартала. Те не биха могли да общуват с обитателите от долния край на улицата, които на свой ред не биха прекрачили и прага на тези къщи. Точно тук се намираше и къщата на д-р Уест — той познаваше първия заселил се тук, художника, и бе купил къщата, кажи-речи, точно отсреща. Бе рекъл: „Тъкмо навреме. Цените вече се вдигат.“ Градината бе занемарена. Беше много зает като лекар, имаше три деца, а жена му помагаше в работата. Нямаше време за градината. (Повечето градини по улицата бяха добре поддържани.) От тази част, помисли си Ела, не пишат на лечители в женски списания. Вратата се отвори и на прага се появи енергичната, дружелюбна мисис Уест.

— Ето те и теб най-после — и пое палтото на Ела.

Антрето бе уютно, чисто и удобно — част от територията на мисис Уест, която каза:

— Мъжът ми спомена, че пак си го нападала заради смахнатия му антураж. Много мило от твоя страна да вземаш толкова присърце писмата на тези хора.

— Това ми е работата — отвърна Ела. — Затова ми плащат.

Мисис Уест се усмихна с любезна снизходителност. Не можеше да понася Ела. Не защото работеше с мъжа й — о, това би било твърде елементарно за жена като нея. Ела не проумяваше тази й неприязън, докато един ден мисис Уест не рече: „Момичета като теб, които гонят кариера…“ Думите й бяха прозвучали така безцеремонно — също като „смахнат антураж“ или „тези хора“, че Ела не бе съумяла да отговори. А сега мисис Уест се постара да й покаже, че съпругът й споделя с нея за работата си, изтъквайки по този начин правата си на съпруга. По-рано Ела си бе казвала, Въпреки всичко тя е добра жена. Но този път, раздразнена, си каза, Не е добра жена. По дяволите тия мумии, ведно с дезинфекциращите им приказки: „смахнат антураж“, „гонещи кариера момичета“. Не харесвам госпожата и няма да се преструвам, че я харесвам. Тя последва мисис Уест в хола, където бе пълно с познати лица. Например шефката на списанието, където работеше. И тя бе на средна възраст, но изискана, добре облечена, с лъскава, къдрава прошарена коса. Беше се отдала на професията си, външният й вид бе част от служебното й положение — за разлика от мисис Уест, която имаше приятна външност, но съвсем не бе изискана. Казваше се Патриша Брент и името й също бе част от служебното й положение — мисис Патриша Брент, редактор. Ела седна до Патриша, която й каза:

— Д-р Уест тъкмо разправяше как се караш с него за писмата.

Ела хвърли бърз поглед наоколо и видя, че всички й се усмихват в очакване да каже нещо. Темата за препирните им бе сервирана като част от менюто и сега от нея се очакваше да отдели на проблема малко внимание, преди всички да го забравят. Но в никакъв случай не трябваше да се стига до истинска дискусия или спор. Ела рече с усмивка:

— Не беше точно каране… — А после добави с преднамерено тъжно-шеговит тон, както се очакваше от нея: — В края на краищата много е потискащо, че нищо не може да се направи за тези хора.

Чу се да изрича фразата „тези хора“ и това я ядоса и отчая. Не биваше да идвам — рече си тя. — Тези хора (в случая имаше предвид семейство Уест и всичко, което те представляваха) те приемат само ако се държиш като тях.

— Там е цялата работа — обади се д-р Уест разпалено. Беше, общо взето, енергичен, компетентен човек, а после подхвърли предизвикателно към Ела: — Освен ако цялата система не се смени, разбира се. Нашата Ела е революционерка, макар сама да не го съзнава.

— Мислех — обади се Ела, — че всички искаме смяна на системата.

Тази реплика бе неуместна. Д-р Уест неволно се намръщи, а после се усмихна.

— Разбира се — отвърна той. — Колкото по-скоро, толкова по-добре.

Семейство Уест винаги гласуваха за Лейбъристката партия. Патриша Брент, по убеждение консерватор, много се гордееше, че д-р Уест е лейбърист. Това подчертаваше нейната толерантност. Ела не симпатизираше на определена партия, но и тя, по парадоксален начин, подхранваше представите на Патриша за толерантност, като не криеше презрението си към списанието. Ела работеше в един кабинет с Патриша. Атмосферата там бе досущ като във всички кабинети на списанието — по женски свенлива, снобска. И всички работещи там жени като че ли възприемаха този тон, въпреки своята индивидуалност. Това се отнасяше дори и за самата Патриша, която бе коренно различна. Бе мила, сърдечна, пряма, с подчертано достойнство. Но в службата подхвърляше нетипични за характера си неща и Ела, уплашена за самата себе си, я критикуваше. А после добавяше, че макар и двете да са принудени да изкарват прехраната си, не трябва да се самозаблуждават относно работата си. Беше очаквала — едва ли не го бе желала — Патриша да я помоли да напусне. Но при един подобен случай Патриша я заведе в скъп ресторант и започна да се оправдава. Оказа се, че гледа на настоящата си служба като на поражение. Преди това работила в едно от големите, изискани женски списания, където завеждала секцията за мода, но очевидно счели, че не отговаря на изискванията. Списанието публикувало отзиви за съвременното изкуство и редакторката трябвало да има усет за модното в изкуството. Патриша не умеела да се приспособява към диктата на модата в изкуството, което, поне от гледна точка на Ела, бе нейно преимущество, но собственикът на съответната поредица женски списания я преместил в списание „Жената домакиня“, адресирано предимно към жени от работническата класа и лишено от каквито и да е културни претенции. Сега Патриша се чувствала на мястото си и тъкмо това тайничко я огорчавало. Атмосферата в предишното списание й доставяла смирена радост, защото там сътрудничели нашумели автори и художници. Произхождала от провинциално семейство, богато, но еснафско. В детството си израснала с прислуга и тъкмо този ранен контакт с „по-низшите слоеве“ — смутено ги наричаше така в кабинета си, а навън съвсем свободно, тъкмо това развило у нея проницателен нюх към онова, което е необходимо на читателите й.

И през ум не й бе минавало да уволни Ела и с времето започна да се отнася към младата жена със същото смирено уважение, каквото бе изпитвала към лъскавото списание, което бе напуснала по принуда. От време на време небрежно подхвърляше, че в редакцията й работи „интелектуалка“, която публикува разкази в „интелектуалните вестници“.

Колкото до писмата на читателките, Патриша проявяваше много по-топло, по-човешко отношение към тях, отколкото д-р Уест.

Сега се опита да защити Ела, като рече:

— Съгласна съм с Ела. Само като погледна ежеседмичната й доза човешка мъка, се чудя как успява да я преглътне. Аз лично толкова се разстройвам, че направо загубвам апетит. А, уверявам ви, стигне ли се дотам, значи положението е много сериозно.

Всички се засмяха и Ела се усмихна на Патриша с благодарност. Тя, от своя страна, й кимна, сякаш искаше да й каже: „Всичко е наред, не сме те критикували зад гърба.“

Разговорът отново потръгна и Ела вече можеше да огледа. Холът бе просторен. Преградната стена бе съборена. В останалите къщички от същия тип наоколо на партерния етаж имаше по две по-малки помещения — кухня, често пренаселена, в която хората живееха, и хол за гости. Този хол заемаше целия партер, а към спалните горе водеше стълба. Холът беше в различни контрастни, ярки цветове — тъмнозелено, светлорозово, жълто. Но мисис Уест нямаше вкус и не се бе получил добър ефект. След пет години, помисли си Ела, в къщите наоколо стените ще са в свежи цветове, а завесите и възглавничките ще са в същия тон. Ние им налагаме този вкус — с „Жената домакиня“ например. И какво ще представлява този хол тогава? Като в съседната къща, предполагам… Но трябва да съм по-общителна, на гости съм, в края на краищата…

Ела се огледа и видя, че присъстващите не са една компания, а са събрани произволно само защото семейство Уест си бяха казали: „Време е да поканим гости…“, а поканените, от своя страна, си бяха рекли: „Сигурно трябва да отидем на гости на семейство Уест.“

Защо ли дойдох, помисли си Ела, а колко път само ме чака на връщане. В този миг един мъж стана от мястото си отсреща и се премести до нея. На пръв поглед й се видя слаб, млад човек с проницателен, критичен поглед и смутена усмивка — докато се представяше (казваше се Пол Танър и бе лекар), на няколко пъти се усмихна безкрайно мило, някак против волята си и без сам да го съзнава. Усети, че и тя се усмихва в отговор на тези неволни искрици на сърдечност и внимателно се вгледа в него. Разбира се, не бе преценила правилно, той съвсем не бе толкова млад, колкото й се бе сторил в началото. Гъстата му черна коса беше пооредяла на темето, а извънредно бялата му кожа със светли лунички бе понабръчкана около очите. Очите му бяха сини, дълбоки и много красиви, едновременно закачливи и сериозни, някак неуверени. Нервно лице, реши тя и долови напрежението в тялото му, докато говореше — а той говореше добре, но сякаш се самонаблюдаваше. Тази напрегнатост я накара неволно да се отдръпне, а само преди миг бе отвърнала на несъзнателно сърдечната му усмивка.

Такава бе първата й реакция към мъжа, когото по-късно щеше дълбоко да обикне. След време той се оплакваше, полушеговито, полусериозно: „Не почувства и капчица любов в началото. А трябваше да ме обикнеш от пръв поглед. Ех, защо поне веднъж в живота ми някоя жена не се влюби в мен от пръв поглед, но не става така.“ А после се впускаше в разсъждения по темата, като се шегуваше: „Лицето разкрива душата. Как може един мъж да се довери на жена, която се влюбва в него чак след като я е любил? Не мен обикна ти.“ И избухваше в ироничен, тъжен смях, а Ела възкликваше: „Как можеш да отделяш любенето от всичко останало? Нелепо е.“

Вниманието й започна да се отклонява от него. Усети, че нервничи и че той забеляза това. Не му бе все едно, защото я беше харесал. На лицето му се четеше желание да я задържи. Тя чувстваше, че в дъното на всичко стои честолюбието, мъжкото му честолюбие, което, ако тя не откликне, ще бъде накърнено, и изведнъж й се прииска да избяга. Цялата тази гама от чувства, толкова неочаквани и силни, й припомниха за предишния й съпруг Джордж. Беше се омъжила за него едва ли не от умора, защото я бе ухажвал неотстъпно и настойчиво цяла година. Съзнаваше, че не трябва да се омъжва за него, но все пак го направи — просто нямаше воля да скъса. Скоро след това започна да изпитва физическо отвращение от него, чувство, което не можеше нито да овладее, нито да скрие. Но тази й реакция засили страстта му към нея, което на свой ред задълбочи нейната неприязън — сякаш отвращението й му доставяше удоволствие или предизвикваше тръпка. Очевидно и двамата бяха стигнали до безнадеждна психологическа безизходица. После, за да я нарани, той преспа с друга жена и й разказа за това. Чак тогава събра смелост да скъса с него. Обясни му — напълно нечестно, от отчаяние — че е сринал доверието й. Този довод бе в разрез с нравствените й критерии и обстоятелството, че си е послужила с баналния аргумент за изневярата — непрестанно си повтаряше, че е постъпила така, защото е страхливка — я караше да се презира. Последните няколко седмици от съвместния й живот с Джордж бяха истински кошмар, изпълнени със самопрезрение и истерични изблици, докато най-сетне напусна дома му, за да сложи край на всичко, за да се откъсне от мъжа, който я бе задушавал, държал я бе в плен, несъмнено бе смазвал волята й. После той се ожени за жената, с която бе спал, за да си върне Ела. За нейно огромно облекчение.

Беше й станало навик, когато е потисната, да се самоукорява за поведението си по време на брака. Стигаше до тънки психологически наблюдения върху взаимоотношенията им, очерняше и себе си, и него, изпълваше се с досада и омерзение към преживяното, а най-лошото бе, че дълбоко в себе се страхуваше да не би поради някакъв свой вроден недостатък да е обречена това неизбежно да се повтори и с друг мъж.

Но след като поживя с Пол Танър, вече можеше да заяви съвсем искрено: „Разбира се, аз никога не съм обичала Джордж.“ И май нямаше какво повече да се каже по въпроса. Поне що се отнася до нея, тя нямаше какво повече да каже. Нито се тревожеше, че всички тези сложни психологически проблеми едва ли се свеждаха единствено до „Разбира се, аз никога не съм обичала Джордж“ и произтичащото от това — „Обичам Пол.“

Но в този миг изпитваше желание да се откъсне от Пол и се чувстваше като в капан — не заради самия него, а от възможността чрез него миналото й да се повтори.

Той попита:

— Какво предизвика спора ви с д-р Уест? — Опитваше се да я задържи. Тя отговори:

— Да, като лекар и вие гледате на тях единствено като на пациенти, разбира се. — Гласът й прозвуча остро и нападателно, затова се опита да се усмихне и добави: — Извинете. Изглежда, работата ме разстройва повече от необходимото.

— Разбирам — рече той. Д-р Уест никога не би казал „Разбирам“ и тя изведнъж омекна. Хладната й неосъзната скованост, от която се освобождаваше само в присъствието на много близки хора, мигновено изчезна. Отвори чантата си да вземе писмото и усети, че безпорядъкът там предизвика насмешливата му усмивка. Той пое листа усмихнат. Постоя за миг с неразгънатото писмо в ръка, като я гледаше с одобрителен поглед, сякаш приветстваше истинската й същност, едва сега разкрила се пред него. После прочете писмото и отново постоя с листа в ръка, този път разгънат.

— Какво би могъл да направи горкият д-р Уест? Да не очаквахте да предпише мехлем?

— Не, разбира се.

— Тя навярно непрестанно тормози личния си лекар, и то по три пъти седмично от… — погледна писмото — … 9 март 1950 година насам. И горкият човек й предписва всевъзможни мехлеми.

— Да, така е — отвърна тя. — Трябва да й отговоря утре сутрин. Както и на още стотина — посегна да вземе писмото.

— И какво ще й пишете?

— Какво мога да й пиша? Бедата е там, че има хиляди като нея, дори милиони. — Думата „милиони“ прозвуча някак по детски и тя го погледна сериозно, сякаш искаше да му внуши своята представа за смазващото черно бреме на мъката и невежеството. Той й върна писмото и пак попита:

— Но какво ще й пишете?

— Не бих могла да й кажа нищо от онова, което действително й е нужно. А на нея, разбира се, й се иска д-р Олсоп да се втурне към нея като рицар на бял кон и да я спаси.

— Точно така.

— Там е цялата беда. Не мога чисто и просто да кажа: Скъпа мисис Браун, вие не страдате от ревматизъм, а сте самотна и изоставена и си измисляте симптоми, за да накарате хората да ви обърнат внимание. Не бих могла, нали?

— Можете да й го кажете тактично. Самата тя сигурно го знае. Например посъветвайте я да направи усилие да се среща с хора, да се запише в някаква организация или неща от тоя род.

— Високомерно е да й казвам какво да прави.

— Тя търси помощ, тъй че ако не го сторите, това ще е проява на високомерие.

— Някаква организация, казвате. Но на нея не й трябва такова нещо. Тя няма нужда от неясни абстракции. Била е омъжена години наред и сега се чувства половин човек.

При тези думи той я изгледа за миг тъжно, но мислите му останаха скрити. Най-после каза:

— Ами сигурно сте права. Може да й предложите да се обърне към бюро за запознанства. — Той се засмя на неодобрителната й гримаса и продължи: — Да, не можете да си представите колко много добри бракове съм уредил лично аз чрез бюрата за запознанства.

— Звучите като социален психотерапевт — каза тя и едва изрекла думите, се досети какъв отговор ще последва. Д-р Уест, солидният общопрактикуващ лекар, който нямаше търпение за „по-деликатните истории“, бе споменавал шеговито за свой колега, „шамана“, при когото изпращаше пациенти със сериозни психически проблеми. Ето значи кой бил „шаманът“.

Сега вече Пол Танър отговори с неохота:

— В известен смисъл съм тъкмо това. — Тя почувства откъде идва неохотата му — не искаше да предизвика у нея обичайната реакция. Ела разбираше каква точно е тази реакция, защото мигновено бе усетила чувство на облекчение и любопитство, неловко любопитство, че той може да чете човешката душа и вече знае какво ли не за нея. Тя бързо каза:

— О, няма да ви занимавам с проблемите си.

Той замълча за миг — тя усети, че търси подходящ отговор да я откаже от подобни намерения — и накрая каза:

— Никога не давам съвети, когато съм на гости.

— Освен на вдовицата Браун — подхвърли тя.

Той се усмихна и рече:

— Вие сте от буржоазно семейство, нали? — Думите му несъмнено прозвучаха като преценка. Ела се засегна.

— Само по произход.

— А аз съм от работническо семейство, така че със сигурност знам повече от вас за мисис Браун.

В този момент до тях се приближи Патриша Брент и отведе Пол да го представи на някого от редколегията. Ела разбра, че вглъбеният им разговор е направил впечатление — събирането не бе предназначено за двойки. С жеста си Патриша й подсказваше, че са привлекли вниманието. Ела се подразни. На Пол не му се искаше да я остави. Хвърли й настойчив, приканващ и същевременно повелителен поглед. Да, помисли си Ела, повелителен поглед, с който сякаш й даде команда да остане на мястото си, докато се освободи и се върне при нея. Отново усети, че се отдръпва от него.

Трябваше вече да се прибира вкъщи. Беше дошла едва преди час, но не й се стоеше повече. Пол Танър сега седеше между Патриша и една млада жена. Ела не чуваше какво си говорят, но изражението и на двете жени издаваше смесица от оживление и скрита заинтригуваност, което означаваше, че пряко или косвено разговарят за работата на д-р Танър и това ги бе въодушевило, докато той се усмихваше любезно, но сдържано. С часове няма да се отърве от тях, помисли си Ела. Затова стана и се извини на мисис Уест, която се подразни, че си тръгва толкова рано. Кимна на д-р Уест, с когото щяха да се срещнат на другия ден над купчина писма, и се усмихна на Пол — сините му очи направо се облещиха от изненада, че си тръгва. Отиде в антрето да облече палтото си, а той тутакси я последва и й предложи да я закара. Държеше се хладно, едва ли не грубо, защото му бе неприятно, че се е наложило да я последва пред очите на всички. Ела каза:

— Едва ли ви е на път.

— Къде живеете? — попита той, а когато тя му обясни, твърдо отговори, че му е на път.

Имаше малка английска кола. Караше бързо и уверено. За всеки, който шофира или се вози в такси, Лондон изглежда съвсем различен, отколкото за този, който пътува с метро или автобус. Ела си мислеше, че безкрайната неугледна сивота, която съвсем наскоро беше прекосила, се бе превърнала в замъглен, сияен град, осеян със светлини, който с нищо не можеше да я уплаши. Междувременно Пол Танър й хвърляше бързи, изучаващи погледи и задаваше кратки, конкретни въпроси за живота й. В желанието си да му попречи да й постави етикет тя му разказа как по време на войната работила в стол за работнички и живяла в едно общежитие с тях. Как след войната хванала туберкулоза в лека форма и прекарала шест месеца на легло в санаториум. Това преживяване променило живота й, променило и самата нея много повече, отколкото военните години, прекарани сред работничките. Майка й умряла в ранното й детство и я отгледал баща й, мълчалив и сломен човек, бивш офицер в Индия. „Ако това изобщо може да се нарече отглеждане — беше ме оставил сама на себе си и съм му благодарна за това“ — добави тя през смях. За кратко била омъжена, но бракът й не бил щастлив. При споменаването на всеки един от тези факти Пол Танър кимваше. Ела си го представи как седи на бюрото и кима на пациентите си, които отговарят на въпросите му.

— Казват, че пишете романи — рече той, зави и спря пред къщата на Джулия.

— Не пиша романи — отвърна тя, раздразнена, че навлизат в лични теми, и бързо слезе от колата. Той също излезе от другата страна и стигна до вратата едновременно с нея. И двамата се подвоумиха. Но тя искаше да се прибере, да избяга от настойчивото му преследване. Той рязко каза:

— Ще дойдете ли с мен на разходка с колата утре следобед? — после хвърли бърз поглед към небето, което бе обвито в гъсти облаци и рече: — Времето, изглежда, ще бъде хубаво.

При тези думи тя се засмя и в прилив на топло чувство, предизвикано от смеха, прие. На лицето му се изписа облекчение, дори ликуване. Това за него е победа, помисли си тя доста хладно. Той отново се подвоуми, подаде ръка за довиждане, кимна и тръгна към колата, като каза, че ще дойде да я вземе в два. Тя прекоси тъмното антре и се качи по тъмните стълби в смълчаната къща. Изпод вратата на Джулия се процеждаше светлина. В края на краищата бе още съвсем рано. Ела извика:

— Прибрах се, Джулия.

Джулия й отговори със силния си, бодър глас:

— Влез да си поговорим.

Джулия имаше просторна и хубава спалня и сега се бе облегнала на куп възглавници в широкото си двойно легло с книга в ръка. Беше по пижама, с навити до лактите ръкави. Гледаше я дружелюбно, изпитателно и с огромно любопитство.

— Е, как беше?

— Скучно — отвърна Ела и отговорът й бе укор към Джулия, че я е накарала да иде чрез неуловимото въздействие на волята си. — Докара ме един психиатър — добави тя, като съзнателно натърти на „психиатър“, за да предизвика у Джулия онова изражение, което бе усетила, че придобива самата тя и което бе забелязала по лицата на Патриша и младата жена. Когато го забеляза, се засрами и съжали, че е изрекла думата преднамерено нападателно към Джулия. Което всъщност и направих, помисли си тя и добави: — Не мисля, че го харесвам — и по детински палаво започна да си играе с шишенцата върху тоалетната масичка. Разтърка парфюм по китките си, като наблюдаваше лицето на Джулия в огледалото — погледът й отново бе неотстъпчив, скептичен и изпитателен. Помисли си, Несъмнено понякога Джулия се държи досущ като майка, но трябва ли аз непрекъснато да се съобразявам с нея?… Освен това доста често и аз се държа майчински с Джулия, иска ми се да я закрилям, макар да не знам защо.

— Защо не го харесваш? — попита Джулия. Въпросът прозвуча сериозно и от Ела се очакваше да отговори сериозно. Вместо това тя каза:

— Благодаря ти, че наглежда Майкъл — и се качи горе да си легне, като на излизане хвърли на Джулия извинителна усмивка.

На другия ден Лондон бе облян в слънце и дърветата по улиците сякаш нямаха нищо общо с тежките сгради, а продължаваха полята, горите, тревата. Колебанието на Ела за предстоящата следобедна разходка с кола се стопи от сладостната мисъл за напечена от слънцето трева. Внезапно при обзелото я въодушевление осъзна, че напоследък може би се е чувствала много по-потисната, отколкото е предполагала. Усети се, че пее, докато приготвя обяда на детето. Просто защото си бе припомнила гласа на Пол. Отначало не бе обърнала внимание на гласа му, но сега го чу ясно — топъл, от време на време грубоват заради откъслечните просторечни нотки. (Сега, като си мислеше за Пол, Ела не го виждаше, а го чуваше.) И се вслушваше не в думите, които казва, а в мелодията на гласа му, в която се долавяха и деликатност, и ирония, и съчувствие.

Следобед Джулия щеше да води Майкъл у приятели и щом обядваха, те тръгнаха, за да не разбере той, че майка му ще ходи на разходка без него.

— Изглеждаш доволна в края на краищата — подхвърли Джулия.

Ела каза:

— Ами не съм излизала от Лондон от месеци. Пък и липсата на мъж край мен не ми се отразява добре.

— На кого ли пък се отразява добре? — тросна се Джулия. — Но не мисля, че е за предпочитане да си с кой да е, отколкото да си сама. — И след като пусна тази стреличка, потегли с детето в прекрасно настроение.

Пол закъсня и по начина, по който се извини — почти нехайно, Ела разбра, че често закъснява и че просто си е такъв, а не че е много зает или с куп задължения като лекар. Общо взето, беше доволна, че закъсня. Само като погледна лицето му, върху което като облак тегнеше нервна раздразнителност, веднага си припомни, че предната вечер не го бе харесала. Освен това закъснението му означаваше, че не държи кой знае колко на нея и това я освобождаваше от онази напрегнатост и паника, които бе изпитвала с Джордж. (Тя добре съзнаваше това.) Но щом се настаниха в колата и се отправиха извън Лондон, усети, че той отново й хвърля бегли, нервни погледи. Излъчваше решимост. Той говореше, а тя се вслушваше в гласа му, който беше точно толкова приятен, колкото си го бе представяла. Слушаше го, гледаше през прозореца и се смееше. Заобяснява й защо е закъснял. Имало някакво недоразумение между него и колегите му в болницата, където работеше.

— Всъщност никой нищо не е изрекъл на глас, но хората от висшите класи общуват помежду си чрез недоловимо писукане, досущ като прилепите. Това поставя хората с произход като моя в ужасно неблагоприятно положение.

— Вие единственият лекар с работнически произход ли сте?

— Не, не в цялата болница, само в това отделение. И те непрекъснато ти напомнят за това. Без дори да съзнават — каза го шеговито, закачливо. Но имаше и горчивина. Ала горчивината прозвуча по-скоро по навик и вече бе загубила жилото си.

Този следобед разговорът вървеше леко, сякаш преградата помежду им безшумно се бе стопила през нощта. Безкрайните грозни предградия на Лондон останаха зад гърба им, пред тях всичко бе окъпано в слънце и настроението на Ела тъй рязко се повиши, че тя изпадна в опиянение. Освен това долавяше, че между нея и този мъж ще пламне любов, телата им неминуемо ще се срещнат, усещаше го по насладата, с която слушаше гласа му. Това чувство изпълваше сърцето й с тиха радост. Сега той я гледаше усмихнато, едва ли не любвеобилно и рече, както бе отбелязала и Джулия:

— Изглеждаш много доволна.

— Да, защото излизам от Лондон.

— Толкова ли го мразиш?

— О, не, обичам го. Искам да кажа харесвам живота си в Лондон. Но мразя… всичко това.

И тя посочи гледката навън. Храстите и дърветата отново бяха изчезнали и сега минаваха край някакво селище. Нямаше и помен от добрата стара Англия, всичко бе ново и грозно. Минаха по главната търговска улица — и тук магазините имаха същите имена като магазините покрай пътя от Лондон дотук.

— Защо?

— Ами очевидно защото е грозно.

Той с интерес се взря в лицето й. След малко каза:

— Но тук живеят хора. — Тя сви рамене. — И тях ли мразиш?

На Ела й стана неприятно. Помисли си, че от години не бе срещала човек, на когото да се налага да обяснява защо мрази „всичко това“. А въпроси от рода на „и тях ли мразиш“, сиреч обикновените хора, бяха напълно неуместни. Но след като помисли малко, отвърна леко предизвикателно:

— Донякъде да. Мразя онова, с което се примиряват. Всичко трябва да бъде пометено… докрай — и тя направи широк, енергичен жест с ръка, сякаш да срине огромната, тъмна маса на Лондон, хилядите грозни градчета, мизерното, жалко съществуване на хиляди в Англия.

— Но това няма как да стане и ти го знаеш — каза той поусмихнат, леко на инат. — Всичко ще продължи, както си е. Ще има и еднакви магазини от едни и същи вериги, и телевизионни антени, и порядъчни хора. Това имаш предвид, нали?

— Разбира се. Но ти просто приемаш нещата такива, каквито са. А защо трябва да се примиряваш с всичко?

— Защото живеем в такова време. А и всичко е по-добре отпреди.

— По-добре ли! — неволно възкликна тя, но се овладя. Почувства, че неволно бе отнесла думата „по-добре“ към своето лично усещане за престоя си в болницата, усещане за някаква тъмна, безлична, унищожителна стихия, която подрива корените на живота и се развихря по време на войни, жестокост и насилие. Но това нямаше нищо общо с разговора им. — Искаш да кажеш — заговори отново тя, — че е по-добре, защото няма безработица и никой не гладува, тъй ли?

— Колкото и странно да е, да, точно това искам да кажа — изрече тези думи така, че бариерата помежду им отново се спусна — той беше от работническо семейство, а тя не беше, тъй че той беше от посветените. Тя замълча, а той отново подчерта: — Всичко е много по-добре, много, много по-добре. Как може да не забелязваш? Аз например помня… — Тук той замълча, този път не защото искаше (както се изразяваше Ела) да я „тероризира“ от позицията на по-осведомен, а защото споменът бе болезнен.

Тъй че тя заговори отново:

— Направо не разбирам как може човек да не изпитва отвращение, като гледа какво става в тази страна. На повърхността всичко изглежда добре — спокойно, равно, безметежно. Но под лустрото сякаш е посипана отрова. Срещаш само омраза, завист и самотни хора.

— Така е навсякъде. Във всички страни, достигнали определена степен на развитие.

— От това нещата не стават по-добри.

— Всяко нещо е по-добро пред страха от живота.

— Имаш предвид истинската мизерия. А също така, разбира се, че аз не съм я изпитвала, за да мога да я разбера.

Той й хвърли бърз поглед, в който се четеше удивление от проявената настойчивост да гледа на всичко като равна. А също и известно уважение, както и долови Ела. Това обаче нямаше нищо общо с погледа на мъж, претеглящ сексуалността на жена, и тя се поотпусна.

— Значи би искала да пуснеш огромен булдозер, който да изрине цяла Англия, така ли?

— Да.

— И да останат само няколко катедрали и старинни сгради, е, и някое и друго китно селце.

— Да.

— А после отново ще върнеш всички хора в красивите, нови градове — истинска архитектурна приказка, и ще им наредиш задължително да ги обикнат.

— Да.

— А може би ти харесва добрата стара Англия с бира, кегли, игри и веселие, девойки в дълги, домашно тъкани рокли.

Тя отвърна гневно:

— Разбира се, че не! Мразя идилиите на Уилям Морис[1]. Но не е честно от твоя страна. Виж се само — убедена съм, че си вложил почти цялата си енергия, за да преодолееш класовите бариери. Но вече няма никаква връзка между сегашния ти начин на живот и живота на родителите ти. Сигурно им изглеждаш напълно чужд. Сигурно се чувстваш раздвоен, съставен от две части. Точно така е и в тази страна. Знаеш, че е така. Е, аз мразя това, мразя всичко това. Мразя тази страна, до такава степен разкъсана на две, че… Проумях всичко това едва по време на войната, когато живях с онези жени.

— Да, да! — възкликна той най-после. — Снощи бяха абсолютно прави. В края на краищата ти наистина се оказа революционерка.

— Не е вярно. Тази дума не означава нищо за мен. Изобщо не се интересувам от политика.

Той се засмя на думите й, но продължи с най-топло чувство, което я трогна:

— Ако стане твоето и трябва да построиш своя нов Йерусалим, то ще бъде като да унищожиш растение, защото си го изтръгнала и си го посадила в неподходяща почва. Във всяко нещо има приемственост, всички събития следват невидима логика. Ако се наложиш над другите, ще убиеш духа им.

— Приемствеността невинаги е оправдана, ако е заради самата приемственост.

— О, да, Ела, оправдана е. Така е. Повярвай ми.

Думите му прозвучаха толкова лично, че тя се обърна и го погледна удивено, но реши да замълчи. Иска да каже, помисли си тя, че раздвоението му е тъй болезнено, че на моменти се пита дали си е струвало… Ела се извърна и отново се загледа през прозореца. Минаваха през друго село. Беше по-хубаво от предишното — старинен център, масивни къщи в пастелни тонове, озарени от топлото слънце. Но недалеч от центъра се виждаха грозни нови къщи и току до самия площад се издигаше магазин от веригата „Улуърт“, досущ като всички останали, както и кръчма в уж тюдоров стил. Сигурно следваше цяла поредица от такива селища. Ела рече:

— Хайде да се махнем от тези села, тук няма нищо за гледане.

Този път погледът му, който тя забеляза, но много по-късно проумя, бе направо слисан. Известно време той не промълви нито дума, но когато встрани се появи тесен път, криволичещ между облени в слънце дървета, сви по него.

— Къде живее баща ти? — попита той.

— О! — възкликна тя. — Разбирам за какво намекваш. Не, той е съвсем различен.

— Различен от какво? Нищо не съм казал.

— Да, но се подразбира. Той е бивш военен от Индия. Но е съвсем различен от карикатурния образ. След като стана непригоден за армията, известно време работи като администратор. Но е съвсем различен и от този тип хора.

— А какъв е тогава?

Тя се засмя. В смеха й се долови обич, спонтанна и искрена, но и напълно неосъзната горчивина.

— Когато се върна от Индия, купи стара къща. В Корнуол. Малка и уединена. Много красива. Старинна… нали разбираш. Той е затворен човек, винаги е бил такъв. Непрекъснато чете. Знае много за философия и религия… за Буда например.

— А харесва ли те?

— Дали ме харесва! — въпросът я изненада. Нито веднъж досега не си бе задавала въпроса дали баща й я харесва. Обърна се сепнато към Пол и каза през смях: — Ама че въпрос! Как да ти кажа, просто не знам. — И добави шепнешком: — Всъщност не, като се замисля. Нито пък аз него. Не мисля, че ме харесва истински.

— Разбира се, че те харесва — набързо я увери Пол, явно съжалил, че е задал такъв въпрос.

— В такива случаи „разбира се“ съвсем не е задължително — и Ела се умълча и умисли. Усещаше, че в погледите, които й отправя Пол, се таи вина, както и топлота и му бе благодарна за загрижеността.

Опита се да даде някакво обяснение:

— Понякога, като отида в края на седмицата, той е доволен, че ме вижда… несъмнено. Но и никога не се е оплакал, че не ходя по-често. И когато съм там, присъствието ми като че ли е без значение за него. Той се придържа към строго определен ред. Една стара жена поддържа къщата. И се храни по определен начин. Няколко неща са неизменна част от менюто му — ростбиф, стек и яйца. Изпива по един джин преди обяд и по две-три чашки уиски след вечеря. Всяка сутрин след закуска прави дълги разходки. Следобед работи в градината. Вечер чете до много късно. Когато съм там, всичко това си върви, както винаги. Той дори не разговаря с мен. — Тя отново се засмя. — Или, както се изрази ти преди малко, ние сме на съвсем различни вълни. Има един много близък приятел, полковник, и двамата много си приличат — слаби, жилави, с буйни вежди — и общуват помежду си чрез онова тънко, недоловимо писукане. Понякога седят един срещу друг часове наред, без да си кажат и дума, само си пият уискито, а понякога си разменят кратки реплики за Индия. А когато баща ми е сам, мисля, че разговаря с Бога, с Буда или с някой друг. Но не и с мен. Обикновено, ако кажа нещо, сякаш го притеснявам и той сменя темата.

Ела млъкна, като си помисли, че за първи път се отпусна да говори толкова дълго пред него и беше странно да говори тъкмо за баща си, защото рядко го споменаваше или дори мислеше за него. Пол помълча, после внезапно попита:

— Как е тук?

Неравният път ги бе отвел на малка закътана поляна.

— О, да! — възкликна Ела. — Сутринта станах с надеждата, че ще ме заведеш на някоя малка полянка като тази.

Тя бързо слезе от колата, улавяйки учудения му поглед. Спомни си този поглед много по-късно, когато ровеше в паметта си, за да разбере как я е възприемал той този ден.

Поразходи се из поляната, като докосваше тревите, вдъхваше аромата им и обръщаше лице към слънцето. Когато се върна, той бе постлал килимче и я чакаше, седнал на него. Очакването му прогони чувството й за лекота, което просторът на малката слънчева поляна бе събудил у нея, и тя се напрегна. Отпускайки се на земята, си помисли, Боже мой, та той си е наумил нещо, нима иска да ме люби толкова скоро? Не, не може да бъде, много е рано още. Въпреки това остана да лежи съвсем близо до него, обзета от щастие, както и от желание да остави нещата да следват своя естествен ход.

След време — всъщност не кой знае колко по-късно — той щеше да й подхвърля шеговито, че го е завела на това място, защото е искала да я люби, защото го е замислила предварително. Тези подмятания винаги я вбесяваха, а когато продължаваше да я дразни, се отдръпваше от него. Но й минаваше. А той пак и пак се връщаше към този ден. Ела, виждайки какво значение му придава, усещаше, че тази повтаряща се нищо и никаква препирня впръсква в тях отрова, която постепенно прониква надълбоко. Не беше прав. В колата действително бе почувствала, че физическият им контакт е неизбежен заради мелодията в гласа му, на която тя откликваше. Но това щеше да стане някой ден, независимо кога. Той ще прецени подходящия момент, усещаше тя. И ако подходящият момент бе тогава, през онзи техен първи следобед насаме, значи така е трябвало да бъде.

— И как мислиш, щях да реагирам, ако не ме беше любил тогава? — го питаше тя след време, изпълнена едновременно с любопитство и враждебност.

— Щеше да се ядосаш — отвръщаше той през смях, но с някаква странна нотка на съжаление. И това съжаление, несъмнено напълно искрено, отново събуждаше чувството й за близост с него — близостта на потърпевши, към които животът сякаш е проявил неизбежна жестокост.

— Но ти беше обмислил всичко — казваше тя. — Дори беше взел и килимче за целта. Предполагам, винаги си слагал в колата и килимче за следобедните си излети. За всеки случай.

— Разбира се. Има ли нещо по-приятно от меко килимче, постлано на тревата?

При тези думи тя избухваше в смях. Но после я налягаха тежки мисли, Може да е водил и други жени на тази полянка. Сигурно му е навик.

Но в онзи следобед бе напълно щастлива. Градът не тегнеше над нея, а уханната трева и слънцето бяха вълшебни. После изведнъж усети полуироничната му усмивка, поизправи се и застана нащрек. Той започна да говори, преднамерено иронично, за мъжа й. Тя отговори на въпросите му съвсем накратко, защото предната вечер бе разправила основното. А после му разказа, отново накратко, за детето — този път беше лаконична, понеже се чувстваше гузна, че тя е тук на слънце, а и на Майкъл щяха да му харесат разходката и огряната поляна.

Осъзна, че Пол бе казал нещо за жена си. Трябваха й няколко секунди да схване какво. Каза още, че имал две деца. Тя се сепна, но се овладя, за да не наруши интимността на мига. Начинът, по който говореше за жена си — припряно, едва ли не с раздразнение, — й подсказа, че не я обича. Тя вече казваше „обичам“ с необичайна наивност при нейната склонност да анализира човешките взаимоотношения. Дори си помисли, че най-вероятно двамата са се разделили, щом говори така нехайно за нея.

И тогава той започна да я люби. Ела си помисли, Да, прав е, сега е подходящият момент, тъкмо тук, сред тази красота. Тялото й все още пазеше доста спомени за мъжа й и беше напрегнато в началото. Но скоро се отпусна напълно, при това без всякакво усилие, защото телата им сами се усетиха. (Впрочем доста по-късно започна да употребява фразата „телата ни се усетиха“. По онова време все още казваше: „Ние имахме усещане един за друг.“) Когато отвори за миг очи, видя лицето му — изглеждаше сурово, едва ли не отблъскващо. И тя стисна отново клепачи, за да не го гледа, и се отдаде щастлива на любовния ритъм. Най-после отново съзря суровия израз върху извърнатото му лице. Инстинктивно се отдръпна, но ръката му, поставена на корема й, я задържа. Той рече полушеговито:

— Много си кльощава.

Тя се засмя, без изобщо да се обижда, защото трепетът на ръката му върху корема й показваше, че я харесва такава, каквато е. И тя се харесваше гола. Тялото й бе слабо, крехко, с остри ключици и колене, но на гърдите и корема й кожата бе опъната и бяла, а малките й бели стъпала бяха изящни. Често й се бе искало да изглежда по-различна, копняла бе да е по-едра, по-сочна, по-закръглена, „по-женствена“, но допирът на ръката му подсказваше друго и Ела бе щастлива. Лекият натиск на дланта му върху такова уязвимо място като корема продължи още няколко мига, после той внезапно се отдръпна и започна да се облича. Почувствала се изведнъж изоставена, тя също се заоблича. Неочаквано съвсем безпричинно й се доплака и тялото й отново започна да й се струва кльощаво и невзрачно. Той попита:

— Кога си спала с мъж за последен път?

Тя се смути и си рече, Джордж, сигурно него има предвид? Но той не се брои, аз не го обичах. Не можех да понасям допира му.

— Не помня — отвърна тя и изведнъж схвана какво иска да каже той — че е спала с него от полов глад. Лицето й пламна и тя бързо скочи от килимчето с извърнато лице, а после рече с глас, който й се стори противен дори и на нея:

— Миналата седмица. Бях на гости, хванах си един мъж и го заведох у дома. — Тя потърси дума от речника на момичетата в стола по време на войната и рече: — Беше готин в кревата.

Качи се в колата и шумно трясна вратата. Той хвърли килимчето в багажника, бързо се настани на волана и се залови да обръща колата, за да я изкара от поляната.

— Значи ти е станало навик, а? — попита той. Гласът му прозвуча хладно, делово. Тя си помисли, че докато преди малко бе задал въпроса си чисто и просто като мъж, сега вече говореше като „лекаря зад бюрото“. Каза си, че иска разходката да свърши час по-скоро, да се прибере у дома и да се наплаче. Току-що преживеният любовен акт сега започна да й напомня за мъжа й и с неволното отдръпване на тялото й при допира на Джордж, тъй като в този миг тя емоционално се отдръпваше от този пореден мъж.

— Значи ти е станало навик? — отново попита той.

— Кое? — изсмя се тя. — О, да! — погледна го с невярващи очи, сякаш пред нея стоеше някой смахнат. В този миг наистина й изглеждаше смахнат с лице, изопнато от подозрения. Сега вече съвсем не бе „лекарят зад бюрото“, а враждебно настроен към нея мъж. Цяла настръхнала срещу него, тя се засмя ядно и рече:

— Много си глупав.

Не си проговориха чак докато стигнаха до магистралата и се вляха в потока от коли — бавна, плътна колона, проточила се по целия път до града. А после той заговори с друг тон, дружелюбен, помирителен.

— В края на краищата нямам никакво право да критикувам. Моят интимен живот едва ли може да е пример за подражание.

— Надявам се, че прилично се позабавлява днес.

Той я погледна озадачено. Струваше й се глупав, защото не разбираше за какво става дума. Виждаше как думите напират в него, но ги сподавя. А и тя не му даде възможност да каже каквото и да е. Имаше усещането, че съвсем умишлено е засипана с удари един след друг, насочени някъде малко под гърдите. Едва не изохка от болката, която те й причиниха. Устните й трепереха, но по-скоро би умряла, отколкото да се разплаче пред него. Извърна лице, взря се в пейзажа навън, който сега потъваше в здрачина и хлад, а после заговори. Само да решеше, можеше да говори хладно, жлъчно, остроумно. Впусна се да го забавлява с изтънчени клюки за колегите си от редакцията на списанието, за Патриша Брент и така нататък, и така нататък, а същевременно го презираше, задето я взема за такава, каквато не е. Говореше ли говореше, без да спира, а той мълчеше. Когато пристигнаха пред къщата на Джулия, тя много бързо слезе от колата и се озова на входа, преди той да успее да я последва. Но докато си намери ключа, се забави и той застана зад нея и рече:

— Приятелката ти Джулия би ли се съгласила да сложи сина ти да спи тази вечер? Можем да отидем на театър, ако искаш. Или на кино. Все пак е неделя.

Тя направо ахна от изненада:

— Но аз повече няма да се срещам с теб. Нали не очакваш такова нещо от мен?

Той я прегърна през раменете откъм гърба и рече:

— Но защо? Остана доволна, няма защо да се преструваш.

Ела не можа да отговори, нямаше думи. А и в този миг бе забравила колко щастлива беше на поляната с него.

— Повече няма да се срещам с теб — повтори тя.

— Но защо?

Гневно освободи рамене от прегръдката му, пъхна ключа в бравата, завъртя го и рече:

— Не съм спала с никого много отдавна. От две години, откакто имах една връзка, продължила само седмица. Беше чудесна връзка… — видя как той трепна и това й достави удоволствие, защото му причиняваше болка и защото лъжеше — връзката съвсем не беше чудесна. А после продължи, и този път казваше истината, а укорът извираше от всяка клетка на тялото й: — Беше американец. Не допусна нито за миг да се почувствам зле. Изобщо не беше добър в леглото, ти така се изразяваш, нали? Но не ме презираше.

— Защо ми казваш всичко това?

— Толкова си глупав — каза тя с презрителен, весел глас. Внезапно се развесели, обзе я някаква мрачна, мъчителна веселост, насочена застрашително и срещу двамата. — Говориш за мъжа ми. Какво общо има той в случая? Ако трябва да съм откровена, изобщо не съм спала с него… — Той се изсмя, недоверчиво и мрачно, а тя продължи: — Беше ми противно да спя с него. Тъй че той не се брои. А ти ме питаш кога съм спала с мъж за последен път. Толкова е просто, няма що. Казваш, че си психиатър, лечител на душата, а не схващаш и най-елементарни човешки неща.

С тези думи Ела влезе в къщата на Джулия, затвори вратата, опря лице до стената и заплака. Усети, че още няма никой в къщата. Звънецът иззвъня едва ли не направо в ухото й — явно Пол настояваше да му отвори. Без да обръща внимание на звънеца, плачейки, тя бавно се заизкачва в мрака — непрогледен като в тунел — към уютното малко жилище на горния етаж. Сега пък зазвъня телефонът. Знаеше, че е Пол, звънеше от телефонната кабина отсреща. Не отговори, защото плачеше. Звъненето спря, после започна отново. Взря се с омраза в телефона — бездушен, безучастен, черен апарат. Преглътна сълзите си, успокои се и вдигна слушалката. Беше Джулия. Каза, че искала да остане на вечеря у приятелите си, щяла да прибере детето по-късно и да го сложи да легне, тъй че Ела можела да излезе, ако иска.

— Какво ти е? — отекна гласът на Джулия, плътен и спокоен, както обикновено.

— Плача.

— Чувам, че плачеш. Защо?

— О, тези проклети мъже, мразя ги всичките.

— Е, щом е така, най-добре иди на кино да се разведриш.

Ела тутакси се почувства по-добре, случилото се й се стори маловажно и тя се засмя.

Когато телефонът иззвъня след половин час, отговори, без да мисли за Пол. Но беше Пол. Изчакал в колата, за да позвъни пак. Искал да говори с нея.

— Не виждам какво можем да постигнем с това — отвърна Ела с хладен, присмехулен тон.

Присмехулно и шеговито й отвърна и той:

— Да идем на кино тогава и няма да говорим.

И тя тръгна. Срещна се с него без всякакво притеснение. Спокойна бе, защото си каза, че повече няма да спи с него. Всичко беше приключило. Излезе с него, понеже й се стори твърде мелодраматично да откаже. И защото гласът му в телефонната слушалка нямаше нищо общо със суровия израз върху надвесеното над нея лице на поляната. И защото отношенията им отново щяха да станат такива, каквито бяха в колата на излизане от Лондон. Реакцията му след като се бяха любили на поляната развали всичко. Щом като така гледа на нещата, значи оттук насетне все едно нищо не е имало помежду им.

След време той току й подхвърляше: „Като ти се обадих по телефона, след като избухна на входа, ти веднага дойде, нужно ти беше само малко увещание.“ Тук той се изсмиваше. Този негов смях й беше крайно неприятен. В такива моменти на лицето му цъфваше печална, преднамерено печална усмивка и той се вживяваше в ролята си на женкар, за да се посмее на себе си отстрани. Но Ела усещаше, че същевременно напълно искрено я укорява. В такива моменти отначало започваше да се смее заедно с него на превъплъщението му в женкар, а после бързо сменяше темата. Сякаш в тези случаи у него се проявяваше някаква съвършено непозната личност. Бе сигурна, че е съвършено непознат. Проявата бе на съвсем друго ниво, бе не просто напълно различна от естествения, непринуден контакт помежду им, но и влизаше в пълно противоречие с този контакт и тя нямаше друг избор освен да не обръща никакво внимание. Иначе трябваше да скъса с него.

Не отидоха на кино, а в едно кафене. Той отново й заразказва истории за работата си в болницата. Работел в две болници. В едната като психиатър консултант, а в другата се занимавал с реорганизация. Или както се изрази: „Опитвам се да преустроя един змиярник в нещо по-цивилизовано. И с кого трябва да се боря? С обществеността ли? Съвсем не, със старомодните лекари…“ Най-вече разказваше за две неща. Едното бе кухата помпозност на буржоазната прослойка в медицинските среди. Ела чувстваше в нападките му класови предразсъдъци. От всичките му приказки се подразбираше — макар и да не го казваше направо — че глупостта и липсата на въображение са типични за буржоазната интелигенция и че неговата позиция, прогресивна и свободомислеща, идва от работническия му произход. Така, разбира се, говореше и Джулия, както и Ела, когато критикуваше д-р Уест. Въпреки това тя на няколко пъти почувства как цялата се напряга от неприятно усещане, сякаш самата бе подложена на критика. В такива случаи се връщаше в спомените си към годините, прекарани в стола, и си мислеше, че ако не бе живяла с работничките, сега нямаше да може да преценява английската буржоазна интелигенция отдолу, през очите на момичетата от фабриката — като екзотични риби през стъкленото дъно на аквариум. Втората любима тема на Пол бе противоположна на първата и подхванеше ли я, изцяло се преобразяваше. Обикновено когато разказваше критикарските си истории, той охотно се изпълваше със злостна ирония. Но заговореше ли за пациентите си, ставаше напълно сериозен. Отношението му към тях бе също като нейното към „всички мисис Браун“ — вече наричаха просителките й така. Говореше за тях с изключителна топлота и яростно състрадание. Яростта му идваше от усещането за тяхната безпомощност.

В този момент толкова го харесваше, че сякаш на поляната не се бе случило нищо обидно. Закара я до дома й и увлечен в разговора, я последва в антрето. Качиха се по стълбите, а Ела си мислеше, Сигурно ще пием кафе и той ще си тръгне. Съвсем искрено го вярваше. А когато той отново почна да я люби, тя пак си помисли, Да, естествено, нали цяла вечер се чувствахме толкова близки. След време я упрекваше:

— Разбира се, ти много добре знаеше какво ще последва.

— Не е вярно — отвръщаше тя. — И да не ме беше любил, нямаше да има никакво значение.

При което той отговаряше:

— О, какво лицемерие! — Или: — В такъв случай би трябвало по-ясно да съзнаваш вътрешните си пориви.

Близостта й с Пол Танър тази нощ беше най-силното преживяване, което някога е имала с мъж. Толкова по-различно от преживяното досега, че миналото избледня и загуби смисъл. Щастието й бе тъй пълно, че когато призори Пол попита:

— Как гледа Джулия на такива неща?

Ела машинално попита:

— Какви неща?

— Като миналата седмица например. Каза, че си довела един мъж тук след някакво събиране.

— Ти си луд — засмя се тя доволно. Продължаваха да лежат в мрака. Тя извърна глава да види лицето му. Тъмното очертание на бузата му се открояваше в дрезгавината от прозореца. Долови някаква отчужденост и самотност и си помисли, Обзело го е предишното настроение. Но този път това не я обезпокои — без значение беше, че лицето му изглежда отчуждено, щом усеща топлия допир на бедрото му до своето.

— Какво все пак казва Джулия?

— За какво?

— Какво ще каже сутринта?

— Защо трябва да казва нещо?

— Разбирам — отвърна той лаконично, стана и добави: — Трябва да се прибера, да се обръсна и да си сменя ризата.

Тази седмица той идваше при нея всяка вечер — късно, когато Майкъл си бе легнал. И си тръгваше рано сутрин, „за да си смени ризата“.

Ела беше напълно щастлива. Носеше се по вълните на блаженството и не мислеше за нищо. А когато Пол подхвърляше нещо, продиктувано от „негативната му същност“, тя бе толкова уверена в чувствата си, че отвръщаше: „О, глупчо, казвам ти, че нищо не разбираш.“ (Думата „негативно“ Джулия употреби, след като веднъж бе зърнала Пол на стълбите: „Има нещо сурово и негативно в изражението му.“) Ела си мислеше, че в най-скоро време той ще се ожени за нея. А може и не толкова скоро. Когато му дойде времето и той прецени, че наистина е дошло. Бракът му, изглежда, едва се крепеше, щом можеше да остава при нея толкова нощи наред и да се прибира само сутрин „да си смени ризата“.

Следващата неделя, една седмица след първата им разходка извън Лондон, Джулия отново отиде с детето у приятели и този път Пол заведе Ела в Кю Гардънс[2]. Полегнаха на тревата, скрити зад леха родендрони, а през листата на дърветата над главите им се процеждаха слънчеви лъчи. Държаха се за ръце.

— Виждаш ли — каза Пол с едва доловимата си гримаса на развратник, — приличаме на улегнала съпружеска двойка: знаем, че довечера ще се любим в леглото, тъй че сега само се държим за ръце.

— Какво лошо има в това?

Бе се навел над нея и се взираше в лицето й. Тя му се усмихна. Бе сигурна, че я обича. Имаше му пълно доверие.

— Какво лошо има в това ли? — повтори той с насмешливо отчаяние. — Ужасно е. Ето ни нас двамата… — Лицето и очите му, които грееха над нея, отразяваха най-добре как изглеждат те в този миг. — Така бихме изглеждали, ако бяхме женени.

Ела направо изстина. Размисли. Той не може, не би могъл да го казва като мъж, който предупреждава жена. Не може да е толкова евтин. Забеляза познатото огорчение по лицето му и си каза, Не, не е, слава богу, просто мисли на глас. И огънчето у нея отново припламна. Тя рече:

— Та ти всъщност не си женен. Това твоето трудно може да се нарече брак. Ти изобщо не я виждаш.

— Оженихме се, когато и двамата бяхме на двайсет. Трябва да забранят подобни бракове със закон — каза той със същата отчаяна насмешливост и я целуна. После добави с уста на шията й: — Добре правиш, като не се жениш, Ела. Прояви разум и си остани така.

Ела се усмихна. И си помисли, Значи съм сгрешила. Той точно това прави. Казва ми, Повече не можеш да очакваш. Почувства се напълно отритната. А той продължаваше да лежи с ръце на раменете й и топлината му проникваше в цялото й тяло, надвесил озарени от любов към нея очи. Усмихваше се.

Тази нощ в кревата го люби механично, тя просто изпълняваше съответните движения. Беше напълно различно от предишните нощи. Той като че не усети нищо, а след това пак лежаха в обятията си, както преди. Беше охладняла и смутена.

На следващия ден проведе разговор с Джулия, която досега не бе и продумвала за нощуването на Пол в дома им.

— Той е женен — поде тя. — Женен е от тринайсет години. Но фактът, че не се прибира нощем, като че ли няма значение за брака му. Има две деца.

Джулия с безизразно лице продължи да слуша.

— Работата е там, че изобщо не съм сигурна… а освен това и Майкъл.

— Как се държи с Майкъл?

— Виждал го е само веднъж съвсем за малко. Идва обикновено късно… както знаеш. И си отива, преди Майкъл да се е събудил. За да си смени ризата — при което Джулия се разсмя, а Ела я последва.

— Тя трябва да е невероятна жена — отбеляза Джулия. — Той говори ли ти за нея?

— Каза, че са се оженили съвсем млади. А после заминал за фронта и когато се върнал, вече се били отчуждили. Доколкото разбирам, оттогава непрекъснато е имал любовни истории.

— Не звучи много добре — заяви Джулия. — А ти какво изпитваш към него?

В този миг Ела изпитваше единствено дълбока обида и отчаяние. Изобщо не можеше да съчетае усещането им за щастие с неговия цинизъм, както го наричаше тя. Започна едва ли не да я обзема паника. Джулия я гледаше изпитателно.

— Когато го видях за първи път, си помислих, че изглежда много напрегнат и нещастен.

— Изобщо не е нещастен — бързо отвърна Ела. Но усетила инстинктивното си, машинално желание да го защити, се засмя на себе си и рече: — Да, има нещо такова у него, някаква горчивина. Но той много работи и обича работата си. Хвърчи от едната болница в другата и непрекъснато разказва забавни истории за всичко, а да го чуеш само как говори за пациентите си — наистина приема нещата присърце. А после вечер е при мен и сякаш изобщо няма нужда от сън. — Ела се изчерви, усетила, че е започнала да се хвали. — Истината ти казвам — възкликна тя, като забеляза усмивката на Джулия. — А после хуква сутрин, практически без да е мигнал, да си смени ризата и вероятно да поговори любезно с жена си за едно-друго. Това се казва енергия. Не можеш да имаш такава енергия, ако си нещастен. Или огорчен. Двете неща взаимно се изключват.

— Хубаво — отвърна Джулия. — В такъв случай най-добре да изчакаш и да видиш какво ще стане. Не е ли тъй?

Тази вечер Пол бе много закачлив и нежен. Сякаш ми се извинява, помисли си Ела. Болката й се стопи. Сутринта усети, че усещането й за щастие се е върнало. Докато се обличаше, той каза:

— Тази вечер не мога да дойда, Ела.

Тя отвърна без страх:

— Добре, няма нищо.

А той продължи със смях:

— В края на краищата трябва да видя и децата си.

Думите му прозвучаха като упрек, че тя съзнателно му е пречила да ги вижда.

— Та аз никога не съм те спирала — възрази Ела.

— Как не, напротив, спираш ме! — едва ли не пропя той.

Целуна я леко по челото през смях. Така е целувал и другите си жени, помисли си тя, преди да ги зареже окончателно. Да. Като ги разлюби, ги целува по челото през смях. И изведнъж в съзнанието й изникна сцена, при която направо зяпна от изумление. Представи си го как слага пари върху полицата над камината. Но той не е такъв, в това бе уверена, не е от мъжете, които плащат на жена. Въпреки това ясно си го представи как оставя пари. Да. Този жест идваше някак от цялостната му нагласа. И от отношението му към нея, Ела. Нима това е заради прекараните насаме часове, когато всеки негов поглед и жест й показваха, че я обича? (Защото постоянните му уверения в любов не означаваха нищо или по-скоро не биха означавали нищо, ако не намираха потвърждение в начина, по който я докосваше или в топлината на гласа му.) А сега, когато си тръгваше, й подхвърли с тънката си, горчива гримаса:

— Значи тази вечер ще си свободна, Ела.

— Какво искаш да кажеш с това „свободна“?

— Ами… за останалите си момчета, напоследък ги пренебрегваш, нали?

Отиде в редакцията, след като остави детето в детския дом, с чувството, че и костите, и целият й гръбнак са сковани от студ. Дори леко трепереше. А денят беше топъл. От няколко дни не бе приказвала с Патриша — щастието я бе погълнало изцяло. Сега отново с лекота отиде при по-възрастната жена. Патриша бе имала единайсетгодишен брак, но мъжът й я бе оставил заради по-млада жена. Отношението й към мъжете вече се свеждаше до изискан, добронамерен, остроумен цинизъм. Това дразнеше Ела, беше й съвсем чуждо. Патриша, прехвърлила петдесетте, живееше сама и имаше голяма дъщеря. Тя бе — Ела съзнаваше това — силна жена. Но на Ела не й се мислеше кой знае колко за Патриша. Да се вживява прекалено в съдбата й, дори само от съчувствие, означаваше, че вероятно се отказва от някои възможности в своя живот. Или поне така й се струваше. Днес Патриша пусна някаква суховата реплика по адрес на колега, който се разделял с жена си, и Ела я сряза. Но после се върна в стаята, за да се извини, защото Патриша се бе обидила. Ела винаги се чувстваше неловко в присъствието на по-възрастната жена — не споделяше чувствата, каквито знаеше, че Патриша изпитва към нея. Усещаше, че в нейно лице Патриша вижда нещо лично, сигурно — олицетворение на собствената си младост. (Но Ела не искаше да мисли за това, беше опасно.) Сега нарочно се заседя при Патриша, като говореше и се шегуваше, и изведнъж с ужас забеляза сълзи в очите на шефката си. Видя я пред себе си съвсем ясно — закръглена, любезна, елегантна жена на средна възраст, облечена в дрехи от модни списания като в униформа, с добре поддържана прошарена коса на къдрици, със строг поглед, когато обсъжда делови проблеми, и с нежен, когато се отнася за Ела. Докато стоеше при нея, й позвъни редакторът на едно от списанията, публикувало неин разказ. Попита дали е свободна да обядват заедно. Отговори, че е свободна, заслушана вътрешно в думичката „свободна“. През последните десет дни не се беше чувствала свободна. Сега се усети не точно свободна, а отстранена или по-скоро зависима от волята на друг — на Пол. Този редактор бе искал да спи с нея и тя го беше отблъснала. Сега си помисли, че по всяка вероятност ще спи с него. Че защо не? Има ли някакво значение? Редакторът бе интелигентен, привлекателен мъж, но само мисълта, че може да я докосне, предизвикваше у нея отвращение. У него нямаше и помен от интуитивното усещане и топлота към жената, които долавяше у Пол. И тъкмо затова ще спи с него — в този момент не би могла да си представи да я докосне мъж, когото намира за интересен. Но на Пол, изглежда, му бе все едно. Той си правеше шеги с „мъжа, когото завела у дома след едно събиране“, сякаш я харесваше такава. Добре тогава, много добре — щом той така иска, на нея й е все едно. И тя се насили да отиде на обяд, грижливо гримирана, изпаднала в състояние на мрачно предизвикателство към целия свят.

Както и друг път, обядът беше скъп, а тя обичаше хубавите ястия. Редакторът беше забавен и на нея това й харесваше. Успокоена от обичайното си интелектуално разбирателство с него, тя през цялото време го наблюдаваше и си казваше, че е немислимо да спи с него. Макар че защо не? Нали го харесва? Е, и? А къде е любовта? Но любовта е илюзия и съществува само в женските списания. Няма как да я свържеш с мъж, на когото му е все едно дали спиш с други мъже. Но ако аз наистина възнамерявам да спя с този мъж, би трябвало да предприема нещо. Не знаеше как да постъпи. Беше го отблъсквала толкова пъти, че той се бе примирил. Но когато излязоха след приключване на обяда, Ела изведнъж се успокои — що за глупост, разбира се, че няма да спи с него, ще се върне в редакцията и толкоз. Тогава съзря няколко проститутки пред един вход и си спомни как си бе представила Пол тази сутрин. Тъй че когато редакторът каза: „Ела, толкова бих искал да…“, тя го прекъсна усмихната с думите: „Добре тогава, заведи ме у дома. Но у вас, не у нас.“ Защото не би могла да си представи някой друг мъж освен Пол да легне в кревата й точно сега. Редакторът беше женен и я заведе в ергенската си квартира. Къщата му бе извън Лондон, той грижливо държеше жена си и децата си надалеч, а апартаментът му служеше за подобни авантюри. През цялото време, докато лежеше гола с този човек, тя си мислеше за Пол. Сигурно е луд. За какво ли съм се хванала с луд човек? Той наистина смята, че съм в състояние да спя с друг мъж, след като съм с него. Надали наистина го вярва… А междувременно се опитваше да бъде колкото се може по-мила към интелигентния си партньор от интелектуалните обяди. Той не се справяше кой знае колко добре и Ела съзнаваше, че това всъщност се дължи на нежеланието й да бъде с него, тъй че вината беше нейна, макар той да обвиняваше себе си. И така, тя се постара да му достави удоволствие, като си мислеше, че няма защо той да се чувства зле, задето тя върши грях, като спи с мъж, който й е абсолютно безразличен… и когато всичко приключи, просто изтри случилото се от съзнанието си. То не значеше нищо за нея. Но после се почувства уязвима, разтърсена от желание да плаче и нещастна до пълно отчаяние. Всъщност копнееше за Пол. Той й позвъни на другия ден, за да й каже, че и тази вечер не можел да дойде. И сега потребността й от Пол бе толкова остра, че започна да се залъгва как отсъствието му нямало ни най-малко значение — разбира се, той трябва да ходи на работа или да се прибира у дома при децата си.

Когато се срещнаха на следващата вечер, и двамата бяха нащрек. Само след няколко мига обаче всички прегради изчезнаха и те отново бяха заедно. По някое време през нощта той рече:

— Значи е вярно, че когато обичаш една жена, няма значение дали спиш с друга, невероятно, нали!

В този миг тя не чу думите му — някъде дълбоко в нея бе задействал защитен механизъм и остана глуха за забележките му, които можеха да я наранят. Но на другия ден ги чу — те внезапно зазвучаха в съзнанието й и тя се заслуша в тях. Значи през тези две нощи той е пробвал с друга и е изпитал същото като нея. И отново се преизпълни със самоувереност и доверие в него. После той започна да я разпитва какво е правила през тези два дни. Каза, че е обядвала с редактор, публикувал един от разказите й.

— Четох един твой разказ. Доста добър беше.

Изрече тези думи с болка, сякаш му се искаше разказът да е лош.

— Защо пък да не е добър? — попита тя.

— Предполагам, че е за съпруга ти, Джордж.

— Отчасти, не съвсем.

— А този редактор?

За миг само си помисли да му каже: „И аз имах преживяване като теб.“ После си помисли, Щом той е в състояние да се разстрои от неща, които изобщо не са се случвали, как ли би реагирал, ако му кажа, че наистина съм спала с този човек? Макар че всъщност не съм, то не се брои, беше нещо съвсем различно.

След време Ела прецени, че техният „период заедно“ (тя никога не употреби думата „връзка“) е започнал от този миг — когато и двамата пробваха с други партньори и установиха, че те са без значение, важно беше усещането им един към друг. Това бе единствената й изневяра към Пол, макар да смяташе, че не се брои. Въпреки това се измъчваше, че го е направила, защото този случай бе в дъното на всичките му по-сетнешни обвинения към нея. От този ден той започна да ходи при нея почти всяка вечер, а ако не идваше, знаеше, че не е защото не иска. Идваше късно, защото бе зает, а и заради детето. Помагаше й с писмата от „мисис Браун“ и на нея й бе извънредно приятно да работят заедно за тези хора, на които понякога все с нещо можеше да се помогне.

Изобщо не мислеше за жена му. Поне в началото.

Единствената й грижа на първо време бе Майкъл. Момченцето обичаше баща си, който се бе оженил повторно и вече живееше в Америка. Естествено бе детето да обикне този нов мъж. Но Пол направо се сковаваше, когато Майкъл го обгръщаше с ръчички или когато се втурваше да го посрещне. Ела гледаше как инстинктивно се сковава, как се смее насила, а после мозъкът му (мозъкът на психотерапевт, който обмисля как да се справи най-добре с дадена ситуация) започва да работи. Той спокойно сваляше ръчичките на детето и кротко му говореше като на голямо момче. А Майкъл му отвръщаше по същия начин. На Ела й беше мъчно да гледа как малкото дете, на което му е отказана мъжка обич, отговаря като голям, сериозен човек на сериозните въпроси. Така у него се потискаха спонтанните чувства. Детето пазеше тази спонтанност за Ела, която бе нежна и отзивчива и в ласките, и в словата си, но към Пол и въобще към света на мъжете то се отнасяше спокойно, разсъдливо, здравомислещо. Понякога паника обземаше Ела, Така вредя на Майкъл, той ще се увреди за цял живот. Никога няма да има непосредствена топла реакция към мъж. А после си казваше, Едва ли. Сигурно за него е добре, че съм щастлива, сигурно е добре, че най-после съм истинска жена. Тъй че след известно време Ела престана да се измъчва, усещаше интуитивно, че не трябва да се терзае. Отдаде се на любовта на Пол към нея и изключи всичко останало от съзнанието си. Когато се улавяше, че преценява връзката си отстрани, от гледната точка на хората, я обземаше страх и цинизъм. Затова не го правеше. Живееше ден за ден и не мислеше за бъдещето.

Пет години.

Ако напиша този роман, главната тема, основният мотив няма да се прояви отчетливо в самото начало, а ще се налага постепенно. Мотивът за жената на Пол — третия човек. Отначало Ела не мисли за нея. А после трябва да си налага да не мисли. Това става, когато изведнъж си дава сметка, че отношението й към тази жена е недостойно — тържествува над нея, изпитва удоволствие, че й е отнела Пол. Когато осъзнава тези свои чувства, е толкова ужасена и засрамена, че бързо ги потиска. Ала сянката на другата расте и става невъзможно Ела да не мисли повече за нея. Започва много често да мисли за тази невидима жена, при която Пол се връща (и при която винаги ще се връща), и у нея вече няма и капка тържествуване, а завист. Чисто и просто й завижда. Постепенно, против волята си, тя все по-ясно си я представя като ведра, спокойна, неревнива, независтлива, неналагаща се никому жена, достатъчно богата душевно, за да се чувства щастлива сама за себе си, независима, но винаги готова да даде щастие и да успокои другия при нужда. Но разбира (много по-късно, след около три години), че всъщност си е измислила този прекрасен образ, че той изобщо не отговаря на онова, което Пол разказва за жена си. В такъв случай откъде е дошла тази представа? Постепенно Ела започва да проумява, че тя самата иска да бъде точно такава, че тази въображаема жена е собствената й сянка и представлява всичко, което тя не е. Защото Ела вече е осъзнала пълната си зависимост от Пол и е ужасена. Свързана е с него с всяка своя клетка и не може да си представи живота без него. При самата мисъл за раздяла се вцепенява от неописуем страх, поради което избягва да мисли за това. Така че Ела поддържа, както сама си дава сметка, представата за другата, за третия човек, само защото й създава усещане за сигурност, за защитеност.

Вторият мотив всъщност е тясно свързан с първия, макар че това става ясно едва в края на романа — ревността на Пол. Ревността му се засилва и се вплита в ритъма на бавното му отдръпване. Той я упреква — полу на смях, полусериозно — че спи с други мъже. В едно кафене я обвинява, че хвърля предизвикателни погледи към непознат мъж, когото тя изобщо не е забелязала. Отначало това я разсмива. После започва да се ядосва, но винаги прикрива яда си, защото ядът е опасно нещо. А накрая, когато осъзнава каква представа си е изградила за другата ведра и прочие жена, започва да се чуди на ревността на Пол и се впуска в разсъждения — не от яд, а от желание наистина да проумее подобна ревност — какво всъщност представлява това негово чувство. Разбира, че сянката на Пол, другият човек у него, е самопрезиращ се женкар, свободен, безцеремонен, безсърдечен. (Това е ролята, която той понякога самоиронично играе пред нея.) Значи излиза, че създавайки сериозна връзка с Ела, женкарят в него е прокуден, отритнат и засега се притаява в периферията на личността му, временно извън играта, но очакващ да се завърне. И сега Ела съзира редом до мъдрата, ведра, спокойна жена, сиреч своята сянка, очертанията на закоравелия, самопрезиращ се развратник. Тези два противоположни образа се движат редом с Ела и Пол, в крак с тях. После идва момент (ала едва в края на романа, неговата кулминация), когато Ела си казва, Сянката на Пол, мъжът, когото той съзира навсякъде, дори в непознатия, когото не съм и забелязала, прилича едва ли не на донжуана от музикална комедия. Значи, излиза, че във връзката си с мен той влага „положителната“ си същност. (Така го нарича Джулия.) С мен е добър. А моята сянка е добра, улегнала, силна жена, която не иска нищо. Това значи, че във връзката си с него аз проявявам „негативната“ си същност. Тъй че вътрешният ми укор към него, който все повече се засилва, не е предизвикан от нещо реално. Всъщност в нашата връзка той е по-добрият от двамата, двата невидими образа, които неотлъчно ни следват, потвърждават това.

Допълнителни мотиви. Романът й. Той я пита какво пише и тя му казва. С неохота, тъй като винаги долавя недоверие в гласа му, когато става дума за писането й. Тя казва:

— Това е роман за едно самоубийство.

— А какво знаеш ти за самоубийството?

— Нищо, просто пиша.

(Пред Джулия с горчива шеговитост той разказва как Джейн Остин скривала романа си под попивателната хартия, когато някой влизал в стаята. Цитира и мисълта на Стендал, че ако жена под петдесетгодишна възраст пише, трябва да го прави под псевдоним.)

През следващите няколко дни той й разказва истории за свои пациенти, склонни към самоубийство. Необходимо й е доста време, докато разбере, че го прави, защото я смята за твърде наивна и невежа, за да пише за самоубийство. (И дори се съгласява с него.) Той я инструктира. Тя започва да крие романа си от него. Заявява, че не държи „да стане писателка, а просто иска да напише книга, за да види какво ще излезе“. Както изглежда, на него това му се струва безсмислено и не след дълго започва да се оплаква, че тя се възползва от професионалните му познания, за да събира материал за романа.

Мотивът за Джулия. Пол не одобрява приятелството на Ела с Джулия. Смята го за заговор срещу самия него и като лекар пуска шеги за лесбийската страна на взаимоотношенията им. При което Ела пита дали неговите приятелства с мъже са проява на хомосексуализъм. Той й отвръща, че нямала чувство за хумор. Първата реакция на Ела е да се откаже от Джулия заради Пол. Но по-късно приятелството между двете действително се променя, насочва се срещу Пол. Разговорите им са задълбочени, изпълнени с психологизъм, косвено критични към мъжете. Но Ела не гледа на това като на предателство към Пол, защото разговорите й с Джулия са съвсем различни — проникновено психологични, те нямат нищо общо с непосредственото й чувство към Пол.

Мотивът за майчината любов на Ела към Майкъл. Тя непрекъснато се стреми да накара Пол да се държи като баща към детето, но не успява. А Пол й казва: „Един ден ще бъдеш доволна. Ще разбереш, че съм бил прав.“ Което всъщност може да означава само едно: Когато те оставя, ще си доволна, че не съм допуснал да станем по-близки със сина ти. Тъй че Ела инстинктивно не допуска до съзнанието си подобни забележки.

Мотивът за отношението на Пол към професията му. Там той е раздвоен. Отнася се сериозно към лечението на пациентите си, но се шегува с терминологията, която използва. Понякога току разкаже някоя история за пациент, при това най-проникновено и задълбочено, като си служи с образен, емоционален език. После пресъздава същата анекдотична случка с терминологията на психоанализата, като й придава съвсем друго измерение. И само след пет минути невероятно интелигентно и остроумно подлага на критика терминологията, която току-що е използвал като критерий за преценка на литературните норми и емоционалните реалности. И във всеки отделен момент, във всяка проява на различните личности в него — на литератора, психоаналитика, човека, скептично настроен към всевъзможните мисловни системи, смятани за абсолютно меродавни — той е съвършено сериозен и очаква в този миг Ела да приеме отделните му превъплъщения като цялостен завършен образ. И се дразни, когато тя се опитва да свърже тези отделни образи в едно цяло — неговата личност.

Съвместният им живот се изпълва с обичайни фрази и символи. Така „мисис Браун“ обозначава неговите пациенти и нейните читателки, молещи за помощ.

„Твоите литературни обяди“ се превръща в намек за изневерите й и понякога го подхвърля на шега, друг път — съвсем сериозно.

„Твоят трактат върху самоубийството“. Романът й и отношението му към него.

А и още една фраза, с времето придобила все по-голямо значение, макар че когато той я употребява за пръв път, Ела не разбира колко важна страна на личността му разкрива тя. „Ние с теб сме сизифовци.“ Така нарича онова, което възприема като свой житейски провал. Усилията му да се измъкне от работническата си среда, да спечели стипендии за елитни училища, да получи най-високите медицински титли са породени от амбицията му да стане учен откривател. Вече си дава сметка обаче, че никога няма да стане такъв. И този негов неуспех донякъде се дължи на най-хубавото у него — неизменното му, неизтощимо съчувствие към бедните, малограмотните, страдащите. Всеки път, когато се налага да избира, той неизбежно избира ранимите хора пред библиотеката или лабораторията. Вече никога няма да стане откривател, да освети нови пътища в науката. Превърнал се е в човек, опълчен единствено срещу назадничавия буржоазен медицински служител, който настоява отделенията да се държат заключвани, а пациентите — в усмирителни ризи.

— Ние с теб, Ела, сме неудачници. Посвещаваме целия си живот на усилието да накараме хора, малко по-глупави от нас, да възприемат истини, открай време известни на великите мислители. От памтивека големите умове знаят, че затварянето на болен в единична стая само влошава състоянието му. От памтивека знаят, че когато бедният човек се страхува от господаря си и полицията, той се превръща в роб. Винаги са го знаели. И ние го знаем. Но дали повечето просветени британци го знаят? Не. Значи нашата задача, Ела — твоята и моята! — се състои в това да доведем тази истина до тяхно знание. Защото големите умове са твърде велики, за да се занимават с подобно нещо. Те вече откриват начини как да се колонизира Венера или да се напоява Луната. Това е същественото за нашата епоха. А ние с тебе ще бутаме камъка. До края на живота си с цялата си енергия, с целия си талант ще бутаме огромния камък по нанагорнището. Камъкът представлява истината, която големите умове осъзнават интуитивно, а нанагорнището е човешката глупост. И ние все тъй ще си бутаме камъка. Понякога ми се иска да бях умрял, преди да приема тази работа, която толкова силно желаех, защото я смятах за творческа. А как си прекарвам времето сега? Убеждавам д-р Шакърли, един подплашен дребен човечец от Бирмингам, който измъчва съпругата си само защото не знае как се обича жена, че трябва да отключи вратите на болницата си, че не трябва да държи нещастните болни на тъмно, в клетка, облицована в бяло, и че усмирителните ризи са нещо нелепо. Ето как прекарвам дните си. Като лекувам болести, причинени от едно общество, което е толкова глупаво, че… А ти, Ела. Ти убеждаваш жените на работниците да се обзавеждат в стил, превърнат в мода от бизнесмените, които, от своя страна, печелят от снобизма. И приканваш нещастните жени, превърнати в робини на всеобщата глупост, да се запишат в някой клуб или да си измислят здравословно хоби, което да откъсва съзнанието им от мисълта, че никой не ги обича. И ако това здравословно хоби не помогне — а как ли би могло да помогне? — тогава започват да идват в моята амбулатория… Защо ли не умрях, Ела. Все си мисля за смъртта. Но ти естествено не разбираш всичко това, познавам по лицето ти…

Пак за смъртта. Смъртта присъства и в нейния роман, и в живота й. Ала смърт под формата на неизтощима енергия, защото този човек работи като луд, пришпорван от свирепо, гневно състрадание. Той, който все разправя, че му се иска да умре, не знае миг почивка в своята отдаденост на страдалците.

Романът сякаш вече е написан и аз го чета. Сега, когато го виждам завършен, се сещам за друга тема, която не осъзнавах в началото. Темата за наивността. В мига, в който Ела среща Пол и се влюбва в него, в мига, в който изрича думата „любов“, се ражда и наивността.

И сега, когато си припомням отношенията си с Майкъл (използвах името на действителния си любовник за име на въображаемия син на Ела, както пациентът — с тънка, пресилена усмивка — казва на психоаналитика онова, което предварително знае, че няма никакво значение), виждам преди всичко своята наивност. Всеки що-годе интелигентен човек още от самото начало би предвидил края на тази връзка. А аз, Анна, също както и Ела по отношение на Пол, отказвах да го предвидя. Пол създаде Ела, наивната Ела. Той уби у нея знаещата, съмняващата се Ела със сложна същност, като непрестанно приспиваше разума й, при това с активно съдействие от нейна страна, докато тя сляпо се понесе по вълните на любовта му към нея, а и на собствената си наивност — наивността е всъщност синоним на спонтанна творческа вяра. Ала в мига, когато неувереността на Пол към самия него уби влюбената жена, превръщайки я отново в мислещо същество, тя започна неистово да се стреми отново да си възвърне наивността.

Сега, когато усетя влечение към някой мъж, си давам сметка, че дълбочината на евентуалната ми връзка с него изцяло зависи от това доколко у мен ще се събуди предишната наивна Анна.

Понякога, когато аз, сегашната Анна, се обръщам назад, ми иде да се изсмея на глас. Ала това е смях — горчивият, завистлив присмех на познанието към невинната вяра. Сега вече не съм в състояние да бъда толкова доверчива. Аз, сегашната Анна, никога не бих се впуснала в любовна връзка с Пол. Нито пък с Майкъл. Или по-скоро бих започнала такава връзка, само че съзнавайки точно какво ще последва, напълно умишлено ще поддържам равна, непълноценна връзка.

През тези пет години Ела загуби именно способността си да твори посредством наивността си.

Край на връзката. Макар че не точно така се изрази Ела тогава. Каза го по-късно, с доста горчивина.

Ела за първи път осъзнава, че Пол се отдръпва от нея в мига, в който вижда, че не желае да й помага с писмата. Той заявява:

— Какъв смисъл има? Цял ден се занимавам с вдовицата Браун в болницата. Всъщност с нищо не мога да помогна. Само се опитвам. В края на краищата сизифовците са съвсем безполезни. Въобразяваме си, че правим нещо. Психиатрите и социалните работници хвърлят усилията си само за да намажат с мехлем незарастващи рани.

— Слушай, Пол, много добре знаеш, че им помагаш.

— Постоянно си мисля, че сме станали съвсем излишни. Що за лекар е този, който вижда у пациентите си симптоми на всемирно заболяване?

— Ако действително мислиш така, нямаше да работиш толкова напрегнато.

Той се поколебава за миг, а после нанася удара:

— Слушай, Ела, ти си ми любовница, а не жена. Защо очакваш да споделям житейските си трудности с теб?

Ела се ядосва:

— Всяка нощ лягаш в леглото ми и ми разказваш всичко. Жена съм ти.

Когато изрича тези думи, тя съзнава, че сама подписва края на връзката им. Проявявала е ужасно малодушие, като не го е казвала досега. Той отвръща с бледа, обидена усмивка, израз на отдръпването му.

Ела довършва романа и го приемат за публикуване. Знае, че е доста добър, без да е изключителен. Ако трябва да го рецензира, би писала, че е откровена творба. Но реакцията на Пол, след като го прочита, е дълбоко саркастична:

— Е, ние, мъжете, можем направо да изчезнем от земята.

Тя се стряска:

— Какво искаш да кажеш с това? — засмива се все пак на драматичния му, самоироничен тон.

И тогава, без каквато и да е самоирония, той казва съвсем сериозно:

— Скъпа моя Ела, знаеш ли коя е най-великата революция в нашата епоха? Руската революция или Китайската революция не представляват абсолютно нищо. Истинската революция е революцията на жените срещу мъжете.

— Пол, какво значи всичко това?

— Миналата седмица гледах един филм. Отидох сам. Не те взех, беше филм за сам мъж.

— Кой филм?

— Знаеш ли, че една жена може да роди деца и без мъж?

— За какво по дяволите й е нужно това?

— Например може да си замрази яйчниците. И да има дете. Мъжете вече изобщо не са нужни на човечеството.

Ела тутакси се изсмива, при това самоуверено:

— Че коя жена с всичкия си ще предпочете да си замрази яйчниците вместо мъж?

Пол също се засмива:

— Независимо от всичко, Ела, шегата настрана, това е белегът на епохата.

При което Ела изкрещява:

— За бога, Пол, ако бе поискал да ти родя бебе в който и да е миг през изминалите пет години, щях да съм безкрайно щастлива.

Пол инстинктивно, сепнато трепва и се отдръпва от нея. Умишлено неутрално, отговаря през смях:

— Тук, Ела, става дума за принципа. Мъжете повече не са нужни.

— Какъв ти принцип! — отвръща Ела през смях. — Ти си луд. Винаги съм го казвала.

На което той отвръща напълно сериозно:

— Може би си права. А ти си напълно здравомислеща, Ела. Винаги си била такава. Казваш, че съм луд. Знам го. И все повече полудявам. Понякога се питам защо не заключат мен вместо пациентите ми. А ти ставаш все по-здравомислеща. В това е силата ти. В скоро време ще си замразиш яйчниците.

При което тя започва да крещи — толкова е обидена, че й е все едно как ще реагира той:

— Ти наистина си луд. Слушай какво ще ти кажа, по-скоро бих умряла, отколкото да родя дете по този начин. Нима не знаеш, че откакто те познавам, винаги съм искала да имам дете от теб? Откакто те познавам всичко е толкова хубаво, че… — Тя съзира в миг лицето му, което инстинктивно се свива при думите й. — Е, добре. А може би тъкмо затова вие в края на краищата ще станете напълно ненужни — просто защото изобщо не вярвате в себе си, в това, което сте… — изведнъж забелязва внезапната изненада и печал върху лицето му, но е набрала скорост и й е все едно. — Ти така и не разбра нещо съвсем простичко — толкова е просто и обикновено, че направо не проумявам как не можеш да го схванеш. С теб винаги всичко е било толкова хубаво, естествено и прекрасно, а ти ми разправяш, че жените щели да си замразяват яйчниците. Лед. Яйчници. Какво общо имат те? Е, щом вие самите искате да се заличите от лицето на земята, направете го, няма да ви преча.

При тези думи той я повиква с отворени обятия:

— Ела, ела при мен!

Тя отива при него, той я прегръща и само след миг добавя закачливо:

— Видя ли, че съм прав. Стигне ли се до въпроса, сама си го призна — без да ви мигне окото, ще ни бутнете от ръба на земята и ще се изсмеете.

Сексът. Трудно е жени да пишат какво е сексът, защото той действително доставя радост само когато не мислиш за същността му, не го анализираш. Жените съзнателно отбягват да мислят за техническата страна на секса. Дразнят се, когато мъжете заговорят за техниката на секса и това е самозащитна реакция — те желаят да запазят спонтанното чувство, без което не могат да изпитат удоволствие.

Сексът за жените е преди всичко емоционално изживяване. Мигар не е писано безброй пъти по този въпрос? И въпреки това, дори и когато има насреща си най-чувствителния и интелигентен мъж, неминуемо настъпва миг, в който жената го гледа през зейналата помежду им пропаст — той не я е разбрал, тя изведнъж се е почувствала сама и бърза да забрави мига, за да се спаси от размишления. Джулия, аз и Боб седим в кухнята и си разправяме клюки. Боб разказва нещо за разтрогването на един брак:

— Бедата бе в секса. Нещастното копеле има пишка като карфица.

Джулия:

— Винаги съм чувствала, че тя не го обича.

Боб, мислейки, че не го е чула:

— Не е така, това винаги го е тревожело, много му е малък.

Джулия:

— Но тя никога не го е обичала, това се разбираше от пръв поглед.

Боб, вече доста припряно:

— Не е тяхна вината, идиотки такива, природата е била против всичко от самото начало.

Джулия:

— Разбира се, че тя е виновна. Не е трябвало да се жени за него, щом не го е обичала.

Боб, раздразнен от глупостта й, се впуска в дълго „техническо“ обяснение, а тя току поглежда към мен, въздиша, усмихва се и свива рамене. След няколко минути, когато той упорито продължава все в този дух, Джулия му затваря устата с груба шега и не го оставя да продължи.

Що се отнася до мен, Анна, интересно е, че преди да седна да пиша по този въпрос, нито веднъж не се бях опитвала да анализирам сексуалните си отношения с Майкъл. Въпреки това те се бяха променили осезаемо през изминалите пет години и тези промени бяха запечатани в паметта ми като крива линия в диаграма.

Когато Ела започна да се люби с Пол — още през първите месеци — онова, което потвърди любовта й към Пол и й даде право да употребява тази дума, бе, че мигновено изпита оргазъм. При това вагинален оргазъм. Не би могла да го изпита, ако не го обичаше. Предизвиква го потребността, която един мъж изпитва от една жена и пълното осъзнаване на тази потребност.

С течение на времето Пол започна да използва механични средства. (Поглеждам към думата „механични“ — един мъж не би я употребил.) Пол започва да прибягва към външни манипулации, за да предизвика у Ела клиторен оргазъм. Много възбуждащо. Ала нещо в душата й неизменно се съпротивляваше на това. Защото долавяше, че това е израз на инстинктивното му желание да не се обвързва напълно с нея. Долавяше, че без дори да го съзнава (макар че може би го съзнаваше), той се плаши от чувствата. А вагиналният оргазъм е само чувство и нищо друго и се изразява в усещания, сходни с чувството. Вагиналният оргазъм е отдаване на неясно, тъмно, цялостно усещане, сякаш те е подел топъл водовъртеж. Има различни видове клиторен оргазъм и те са по-силни (мъжете твърдят така) от вагиналния оргазъм. Може да има безброй видове тръпки, усещания и прочие, ала съществува само един истински женски оргазъм и той е възможен единствено когато мъжът изцяло е проникнат от дълбоката си потребност и страст към жената и очаква от нея пълен ответ. Всичко останало е заблуда и преструвка и дори най-неопитната жена интуитивно го усеща. Ела никога не бе изпитвала клиторен оргазъм преди Пол и му го каза, а той остана доволен. „Е, поне в известно отношение си девица, Ела.“ Но когато му каза, че и никога преди не е изпитвала с такава дълбочина това, което тя упорито нарича „истински оргазъм“, той неволно се намръщи: „Знаеш ли, някои известни физиолози твърдят, че жената няма физическа даденост за вагинален оргазъм.“ „Значи толкова и знаят, нали?“ И така, с времето, когато се любеха, все по-важен ставаше не истинският оргазъм, а клиторният и дойде миг, когато Ела разбра (и тутакси престана да мисли за това), че вече не изпитва истински оргазъм. Беше малко преди Пол да я изостави. Накратко, разбра истината емоционално, въпреки че разумът й отказваше да я приеме.

Също преди края Пол й разказа и нещо, което (понеже в леглото той предпочиташе тя да изпитва клиторен оргазъм) Ела просто отмина със свиване на раменете като още един симптом за раздвоената му личност — целият тон и начинът, по който разказваше, противоречаха на това, което тя всъщност изживяваше с него.

— Днес се случи нещо в болницата, което ще те развесели — каза той. Седяха в тъмната кола, паркирана пред дома на Джулия. Тя се попремести до него и той я прегърна. Усещаше как тялото му се тресе от смях. — Както знаеш, нашата уважаема болница организира лекции през седмица специално за лекарския колектив. Вчера обявиха, че професор Блъдрот ще ни изнесе лекция за оргазма у женския лебед — Ела инстинктивно се дръпна, а той я притегли обратно и рече: — Знаех, че така ще реагираш. Сега стой спокойно и слушай. Залата бе препълнена — не е нужно да ти казвам. Професорът се изправи в целия си ръст, дълъг като бастун, с потрепваща, късо подстригана бяла брада и обяви, че категорично е доказал тезата за липсата на оргазъм у женския лебед. Искал да използва това полезно научно откритие като основа за малка дискусия върху същността на женския оргазъм изобщо. — Ела се засмя. — Да, знаех, че ще се засмееш точно в този момент. Но още не съм свършил. Точно след тези негови думи залата се оживи. Някои се надигнаха да си ходят. Многоуважаемият професор раздразнено заяви, че не е допускал колегите да намерят темата за неприятна. В края на краищата изследвания в областта на сексуалността — в пълен разрез с предразсъдъците относно секса — се правят във всички подобни големи болници из целия свят. Въпреки това хората излизаха. И кои излизаха? Жените. В залата имаше петдесетина мъже и петнайсетина жени. И всички тези лекарки станаха и тръгнаха като по команда. Нашият професор изглеждаше доста объркан. Издаде напред подстриганата си брадичка и изрази изненадата си, че колежките, които уважавал извънредно много, проявявали такава излишна целомъдреност. Но увещанията му бяха напразни и в залата не остана нито една жена. Професорът се поизкашля и заяви, че ще продължи лекцията си независимо от възмутителното поведение на лекарките. По негово убеждение, което се основавало на изследванията му върху природата на женския лебед, нямало физиологическо основание за вагинален оргазъм при жените… почакай, не се дърпай, Ела, невероятно е колко лесно могат да се предвидят реакциите на жените. Седях до д-р Пенуърди, баща на пет деца, и той шепнешком ми обърна внимание на странен факт — съпругата на професора, жена със силно чувство на общественик, обикновено присъстваше на тези кратки лекции на съпруга си, но този път я нямаше. И тогава извърших предателство срещу представителите на моя пол. Последвах жените и излязох от залата. Те всички бяха изчезнали. Много странно, не се виждаше нито една жена. Най-сетне намерих старата си приятелка Стефани да пие кафе в стола. Седнах до нея. Тя, не ще и дума, бе много хладна. Попитах я: „Стефани, защо всички напуснахте такава меродавна лекция на именития ни професор по въпросите на секса?“ Тя ми се усмихна враждебно, но и извънредно любезно и заяви: „Скъпи ми Пол, след толкова векове на развитие всяка що-годе разумна жена гледа да не прекъсва мъжете, когато те започнат да я поучават какво точно изпитват в секса.“ Необходими ми бяха три кафета и половин час големи напъни, за да си възвърна благоразположението на приятелката ми Стефани. — Той отново се засмя, като продължи да я прегръща. Обърна се да я погледне в лицето и рече: — Та така. Не ми се сърди и ти само защото съм от същия пол като професора — това казах и на Стефани.

Гневът на Ела се стопи и тя се засмя с него. Мислеше си, Тази вечер ще остане при мен. Доскоро прекарваше почти всяка вечер с нея, но напоследък се прибираше вкъщи два-три пъти седмично. Сега той подхвърли, очевидно съвсем нехайно:

— Ела, по-неревнива жена от теб не съм срещал.

Ела почувства, че я обзема внезапен хлад, после паника, а след това бързо включи защитния механизъм: направо не чу какво бе казал, и попита:

— Качваш ли се горе с мен?

Той отвърна:

— Бях решил да не се качвам. Но в такъв случай нямаше да продължавам да седя тук, нали?

Качиха се горе, хванати за ръка. Той рече:

— Чудя се дали двете със Стефани ще се харесате. — Стори й се, че я погледна особено, сякаш проверява нещо. Отново я обзе лека паника при хрумналата й мисъл, Твърде много говори за Стефани напоследък, чудя се дали… Но мозъкът й изключи и тя каза:

— Ако си гладен, имам приготвена вечеря.

Седнаха да се хранят, той току я поглеждаше, а накрая рече:

— На всичко отгоре и много добре готвиш. Какво ще правя с теб, Ела?

— Каквото правиш и сега — отвърна тя.

Той вече я гледаше особено, с някаква смесица от закачливост и отчаяние, поглед, който бе забелязвала твърде често напоследък.

— Не успях изобщо да те променя, ни най-малко. Дори начина ти на обличане или прическата.

По този въпрос често бяха спорили ожесточено. Той повдигаше косата й насам-натам, подръпваше роклята й да промени линията и казваше: „Ела, защо толкова държиш да приличаш на строга даскалица? И Господ знае, че изобщо не си такава.“ И току й донасяше някоя блуза с дълбоко деколте или й посочваше рокля на витрина с думите: „Защо не си купиш такава?“

А Ела продължаваше да носи черната си коса опъната назад и отказваше да облича екстравагантни дрехи, каквито той харесваше. Някъде дълбоко в съзнанието й се бе затаила мисълта: Той сега непрестанно се оплаква, че не съм удовлетворена от него и съм се нуждаела от друг. А какво ще си помисли, ако започна да се обличам сексапилно? Ако взема да се докарвам твърде много, няма да го понесе. И без това е лошо.

Но веднъж му каза през смях: „Пол, ти сам ми купи онази червена блуза. Тя е с толкова голямо деколте, че се виждат гърдите ми. И когато я облякох, още с влизането дойде при мен и веднага я закопча — направи го съвсем инстинктивно.“

Тази вечер той се приближи до нея, разпусна косата й и я разпиля по раменете. Взрян в лицето й, свъсен, той закачливо пусна няколко кичура върху челото и опъна косата й покрай врата. Тя го остави да прави каквото пожелае, като стоеше притихнала в ласкавите му ръце и се усмихваше. Изведнъж я прониза мисълта, Той ме сравнява с някоя, не мен вижда сега. Дръпна се рязко, а той й рече:

— Ела, ти можеш да бъдеш истинска красавица, ако пожелаеш.

Тя отвърна:

— С други думи сега не ме намираш красива.

С полустонове и полусмях той я събори на леглото.

— Очевидно не — отвърна той.

— Добре тогава — каза тя усмихнато и спокойно.

Тъкмо тази нощ той й съобщи, едва ли не съвсем нехайно, че са му предложили работа в Нигерия и мислел да приеме. Ела го чу, но съвсем разсеяно, поддавайки се на небрежния тон, с който й съобщи намерението си. После усети, че стомахът я прерязва от ужас и че става нещо съдбовно. Но продължи да си мисли, Е, това ще реши въпроса. Може да замина с него. Тук нищо не ме задържа. Майкъл може да ходи на училище там. Какво би могло да ме задържи тук?

Това беше вярно. Легнала в мрака в обятията на Пол, тя си помисли, че с течение на годините тези обятия бавно я бяха откъснали от всичко. Излизаше много рядко, защото не обичаше да излиза сама, а бе разбрала още от самото начало, че да излизат заедно с компания им носи повече неприятности, отколкото радост. Пол или ставаше ревнив, или се оплакваше, че се чувствал пренебрегнат сред литературните й приятели. На което Ела отвръщаше: „Не са ми приятели, а просто познати.“ Не се чувстваше толкова близка с другиго, освен със сина си, Пол и Джулия. С Джулия ще остане близка, това бе приятелство за цял живот. Тъй че каза:

— Мога да дойда с теб, нали?

Той се поколеба за миг и отвърна със смях:

— Нима искаш да се откажеш от всичките си вълнуващи литературни преживявания в Лондон?

Тя му отвърна, че съвсем се е смахнал и започна да прави планове за заминаването.

Един ден отиде с него в дома му. Жена му и децата бяха на почивка. Бяха гледали някакъв филм и той бе казал, че иска да си вземе чиста риза. Спря колата пред малка къща, една от многото еднотипни, подредени една до друга къщи в предградието, на север от Шепърдс Буш. Из малката, добре поддържана градина се търкаляха разхвърляни детски играчки.

— Все повтарям на Мюриъл за децата — каза той с раздразнение. — Не могат да оставят нещата си така разхвърляни.

В този миг тя почувства, че този дом наистина е негов.

— Влез за малко — каза той. Тя не искаше да влиза, но го последва. В антрето имаше обичайният тапет на цветя, тъмен шкаф и хубаво малко килимче. Кой знае защо, обстановката й подейства успокоително. Наредбата в хола бе в съвсем друг стил — облепен бе с три вида тапети, а пердетата и възглавничките не си подхождаха по цвят. Очевидно бе обзавеждан съвсем наскоро — още напомняше на изложба. Впечатлението бе потискащо и Ела тръгна към кухнята след Пол, който си търсеше чистата риза (всъщност този път беше медицинско списание). Личеше, че кухнята е най-използваното помещение в къщата и беше занемарена. Но една от стените бе облепена с червен тапет, тъй че, изглежда, и това помещение бе в процес на преустройство. Върху кухненската маса бяха натрупани десетки списания „Жената домакиня“. Ела се почувства така, сякаш са я зашлевили през лицето, но си каза, че в края на краищата работи в това отвратително, парвенюшко списание и нищо не й дава право да гледа отвисоко на хора, които го четат? Каза си също, че около нея никой всъщност не е изцяло отдаден на работата си в списанието — всеки работи някак с неохота, с известен цинизъм или се чувства раздвоен и че тя не прави изключение. Но това беше безсмислено. В единия ъгъл на кухнята имаше малък телевизор и тя си представи как съпругата седи тук всяка нощ, чете „Жената домакиня“ или гледа телевизия, като се ослушва за децата горе. Пол видя как Ела стои там с ръка върху списанията, като оглежда стаята и каза с обичайното си мрачно чувство за хумор:

— Домът е неин, Ела. Да прави каквото ще с него. Това, разбира се, е най-малкото, което мога да направя за нея.

— Да, най-малкото.

— Така е. Сигурно е горе. — Пол излезе от кухнята и тръгна по стълбите, като й каза през рамо: — Качи се де.

Тя се зачуди, Нима ме развежда из дома си, за да ми демонстрира нещо? Или да ми каже? Нима не съзнава, че тук ми е неприятно?

Но тя отново го последва послушно и влезе в спалнята. Тази стая също бе съвсем различна и очевидно бе подредена така от много време. В нея имаше две еднакви легла, а между тях — спретната малка масичка, върху която беше поставена голяма снимка на Пол в рамка. Преобладаваха зеленият, оранжевият и черният цвят, а на няколко места имаше натрапващо се райе, подобно на зебра — типично за джаз епохата[3] в обзавеждането, двайсет и пет години след появата й. Пол намери списанието върху нощната масичка и беше готов да тръгват. Ела каза:

— Някой ден д-р Уест ще ми връчи писмо: „Скъпи д-р Олсоп. Кажете ми какво да правя. Напоследък не мога да спя нощем. Пия топло мляко преди лягане и се опитвам да разтоварвам съзнанието си, но не помага. Моля да ме посъветвате, Мюриъл Танър. P.S. Забравих да Ви кажа, че мъжът ми ме буди рано, около шест часа, когато се връща от нощно дежурство в болницата. Понякога не се прибира и по цяла седмица. Чувствам се потисната. Така е от пет години.“

Пол я слушаше с тъжно, сериозно изражение.

— За теб не е тайна — заговори той най-после, — че съвсем не се гордея с качествата си на съпруг.

— Боже мой, тогава защо не сложиш край на всичко това?

— И какво? — възкликна той, като се позасмя, отново възприел ролята си на женкар. — Да оставя горката жена с две деца?

— Тя може да си намери мъж, който да я обича. Не ми разправяй, че би имал нещо против. Не може да ти харесва начинът, по който тя живее.

Той й отговори съвсем сериозно:

— Казвал съм ти, че тя е съвсем обикновена жена. Ти смяташ, че всички са като тебе. Но не е така. Тя обича да гледа телевизия, да чете „Жената домакиня“ и да лепи тапети. И е добра майка.

— И няма нищо против да живее без мъж, тъй ли?

— Доколкото знам, има си един, просто не съм разпитвал — отвърна той, като отново се разсмя.

— Направо не знам какво да кажа! — възкликна Ела, съвсем отчаяна, като го последва надолу по стълбите. С облекчение си тръгна от неуютния малък дом, сякаш се измъкваше от капан. Погледна към останалите къщи по улицата и си помисли, че навярно и те са такива — разбити, пръснати във всички посоки домове, и нито един не е цялостен, не отразява цялостен живот, цялостна човешка личност или по-точно, цялостно семейство.

— Това, което на теб всъщност не ти харесва — каза Пол, когато потеглиха с колата, — е, че Мюриъл може и да е доволна от живота си.

— Но как е възможно?

— Попитах я преди време дали иска да ме напусне. Би могла да се върне при родителите си, ако иска. Тя отговори: „Не!“ Освен това е загубена без мен.

— Боже мой! — възкликна Ела, възмутена и стресната.

— Така е, аз все пак съм бащата, тя напълно разчита на мен.

— Та тя изобщо не те вижда.

— Че колко струва един мъж, ако не е оправен — веднага отвърна той. — Когато се прибера у дома, се справям с всичко. С парното, със сметките за електричество, с намирането на магазин за евтини килими, с уроците на децата. С абсолютно всичко. — Ела не промълви и той добави: — Казвал съм ти и друг път, Ела, че си сноб. Неприятно ти е, че тя навярно харесва живота си.

— Не вярвам, че го харесва. Никоя жена в света не желае да живее без любов.

— Ти си такъв перфекционист. Така абсолютизираш всичко. Измерваш хората с някакъв си идеал, който съществува единствено в главата ти, и ако не отговарят на красивите ти представи, начаса ги отхвърляш с презрение. Или си въобразяваш, че всичко е красиво дори когато не е.

Ела си помисли, Под хората разбира „нас“. А Пол продължи в същия дух:

— Така например със същото основание Мюриъл би могла да каже за теб: „Защо, за Бога, тя се примирява с положението да бъде любовница на мъжа ми. Та в това няма никаква сигурност. А и не е порядъчно.“

— О, сигурност!

— Точно така! Ти заявяваш презрително: О, сигурност! О, порядъчност! Но Мюриъл не би реагирала така. Това са важни неща за нея. Важни са и за повечето хора.

Ела изведнъж си помисли, че той изглежда сърдит, дори обиден. Помисли си, че навярно се отъждествява с жена си (макар че когато бе с нея, Ела, вкусовете му бяха съвършено различни) и навярно неща като сигурност и порядъчност са важни и за него.

Мълчеше и мислеше, Ако такъв живот наистина му харесва или поне му е необходим, това обяснява защо е вечно недоволен от нея. Пълна противоположност на трезвата, порядъчна малка съпруга е елегантната, весела, сексапилна любовница. Сигурно наистина щеше да е доволен, ако му изневерявах и се обличах предизвикателно. Но няма да го направя. Аз съм такава, каквато съм и ако не му харесвам, много му здраве.

Същата вечер той й каза с предизвикателен тон, макар че се усмихваше:

— Ще бъде добре за тебе, Ела, ако и ти бъдеш като другите жени.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами да си седиш у дома, да си съпруга, да се опитваш да опазиш мъжа си от другите жени. Вместо да имаш любовник в нозете си.

— О, значи ти си в нозете ми! — възкликна тя иронично. — Но защо смяташ, че бракът означава постоянен сблъсък? За мен той не е битка.

— Тъй ли? — на свой ред възкликна той иронично. А след известно мълчание добави: — Ти току-що написа роман за самоубийството.

— Какво общо имат двете неща?

— Ами цялата тази интелигентност и проницателност… — Той обаче млъкна и остана загледан в нея, тъжно, критично и както й се стори, укорително. Бяха горе в нейната стаичка, току под самия покрив, детето спеше в съседната стая, на малката масичка помежду им стояха още нераздигнатите съдове от приготвената от нея вечеря — седяха, както бяха седели безброй пъти досега. Той повъртя чашата вино между пръстите си и рече с болка:

— Не знам как бих изкарал последните няколко месеца без теб.

— Какво толкова се е случило през последните няколко месеца?

— Нищо. Там е цялата работа. Всичко продължава постарому. Е, в Нигерия поне няма повече да лекувам крастави магарета. Защото тук върша точно това — мажа с мехлем раните на стари кранти, които нямат сили да се привдигнат сами. В Африка поне ще се занимавам с нещо ново и перспективно.

Замина за Нигерия неочаквано бързо. Неочаквано поне за Ела. Все още говореха за заминаването като за нещо предстоящо, когато изведнъж той дойде и каза, че заминава на другия ден. Плановете за нейното отиване бяха естествено съвсем мъгляви, докато той не проучи условията там. Тя го изпрати на летището така, сякаш само след няколко седмици ще бъдат пак заедно. Но след като я целуна на прощаване, той се извърна, кимна леко, унило и тъжно се усмихна — сякаш болезнен спазъм премина през цялото му тяло — и изведнъж Ела почувства как сълзи обливат цялото й лице и всяка клетка в нея се вледенява от раздялата. Не можеше да спре риданията си, да възпре студените тръпки, които продължиха да я побиват дни наред. Залови се да пише писма, да прави планове, но над нея вече бе надвиснала тъмна сянка, която бавно се сгъстяваше. Писа й само веднъж, за да съобщи, че още не може да каже дали тя и Майкъл биха могли да отидат при него, после настъпи мълчание.

Един следобед се бе навела заедно с д-р Уест над купчината с обичайните писма, когато изведнъж той каза:

— Вчера получих писмо от Пол Танър.

— Така ли? — Доколкото й бе известно, д-р Уест не знаеше за връзката й с Пол.

— Като че ли му харесва там и предполагам, че ще вземе семейството при себе си. — Той внимателно забоде няколко писма заедно, отделяйки ги за своята папка и продължи: — Мисля, че добре направи, като замина. Точно преди да тръгне ми разказа, че се е забъркал с някакво доста своенравно женче. Както ми се стори, здравата се е оплел. От всичко, което схванах, тя не си заслужава.

Ела се опита да запази самообладание, взря се в д-р Уест и реши, че той просто нехайно е подхвърлил клюка за общ приятел, без какъвто и да е умисъл. Взе подадено й писмо, погледна началото: „Скъпи д-р Олсоп, пиша Ви по повод малкия си син, който ходи насън…“, и рече:

— Д-р Уест, това очевидно е във вашата област.

Всъщност през всичките тези години на съвместна работа приятелските им разпри от този род не бяха секвали.

— Не, Ела, не е. Ако едно дете ходи насън, няма никакъв смисъл да му предписвам лекарства и ти първа би ме укорила, ако го направя. Посъветвай жената да отиде в клиниката и внимателно й подскажи, че вината е нейна, а не на детето. Е, няма да те уча какво да й пишеш.

Той взе друго писмо и продължи:

— Казах на Танър да не се връща в Англия колкото се може по-дълго. Такива неща не се забравят лесно. Младата дама го гонела да се ожени за нея. При това не била толкова млада. Предполагам, че й е писнал веселият живот и й се е прищяло да се задоми.

Ела си наложи да не мисли за този разговор, докато не разпределят писмата с д-р Уест. Била съм страшно наивна, рече си тя най-после. Сигурно е имал връзка със Стефани от болницата. Поне не е споменавал за никоя друга освен за Стефани, постоянно за нея говореше. Но никога не я е наричал „доста своенравно женче“. Ами че това е езикът на семейство Уест, те използват подобни идиотски изрази като „своенравно женче“, „писнал й веселият живот“ — колко невероятно елементарни са тези порядъчни хора от буржоазни семейства.

Междувременно се почувства много потисната. Сянката, която упорито бе отблъсквала след заминаването на Пол, плътно я покри. Помисли си за жена му — сигурно се е чувствала така, напълно отблъсната, когато Пол е загубил всякакъв интерес към нея. Е, поне тя, Ела, има предимството да е толкова глупава, че да не разбере за връзката на Пол със Стефани. А може би и Мюриъл умишлено е постъпвала като глупачка и си е внушавала, че през всичките тези нощи Пол е бил в болницата.

Ела сънува сън, доста неприятен и потискащ. Беше в грозната малка къща с малките стаички, напълно различни една от друга. Беше съпруга на Пол и само с усилие на волята успяваше да спаси къщата да не се разпадне, да не се разпилее във всички посоки от противоречието между отделните стаи. Реши да пренареди целия дом в един и същи стил, нейния. Но щом окачеше нови завеси или пребоядисаше стените, стаите на Мюриъл на мига възвръщаха предишния си вид. Ела бе като безплътна сянка в този дом и почувства, че той ще си остане цял-целеничък — въпреки всичко — само ако в него витае духът на Мюриъл, че успява да се държи цял тъкмо защото всяка стая в него принадлежи към различна епоха, има различен дух. Видя се застанала насред кухнята с ръка върху купчината списания „Жената домакиня“. Тя бе „сексапилно женче“ (чу д-р Уест да изрича тези думи) с тясна шарена пола и много тясна блуза, а косата й бе модерно подстригана. Тогава Ела разбра, че всъщност Мюриъл я няма, че е заминала за Нигерия при Пол, а тя е останала в къщата, за да чака завръщането на Пол.

Събуди се обляна в сълзи. За първи път й дойде наум, че жената, от която Пол трябваше да се откъсне, заради която трябваше да замине за Нигерия, защото на всяка цена трябваше да се откъсне от нея, бе самата тя. Тя бе „доста своенравното женче“.

Разбра също, че д-р Уест съвсем умишлено й бе казал всичко това — може би заради нещо, което Пол му е писал. Думите му бяха предупреждение от порядъчния свят на д-р Уест към нея, Ела.

Колкото и странно да е, шокът бе толкова голям — поне за известно време — че донякъде поразсея дълбоката депресия, която я бе държала месеци наред в тъмната си власт. Депресията изведнъж рязко се смени с горчиво, гневно предизвикателство. Каза на Джулия, че Пол я е „чупил“ и че е била глупачка да не го предвиди по-рано (с мълчанието си Джулия показа, че е напълно съгласна). Каза също, че няма никакво намерение да си седи у дома и да плаче.

Без да разбира, че несъзнателно е замисляла подобно нещо, излезе и си накупи нови тоалети. Това съвсем не бяха сексапилните дрехи, които Пол й бе препоръчвал, но все пак напълно се различаваха от всичко, което бе носила дотогава, и напълно подхождаха на новата й същност — студена, нехайна и равнодушна (или поне така си мислеше). Подстрига се, тъй че сега косата й падаше меко и предизвикателно около изящното й, издължено лице. Реши също да се изнесе от къщата на Джулия. Тук бе живяла заедно с Пол и повече не издържаше в този дом.

Съвършено равнодушна, трезва и делова, си намери ново жилище и се премести. Беше голям апартамент, твърде голям за нея и детето. Чак когато се настани, осъзна, че излишното пространство е предназначено за мъж. Всъщност за Пол, защото все още живееше така, сякаш той ще се завърне.

Тогава научи — съвсем случайно — че Пол е дошъл в Англия в отпуск и вече от две седмици е тук. Вечерта, след като чу новината, изведнъж се озова — докарана, гримирана, с грижливо направена коса — на прозореца и цялата изпълнена с очакване той да пристигне, започна да се взира надолу към улицата. Чака дълго след полунощ, като си мислеше, Като нищо са го задържали в болницата, няма да си лягам рано, защото като види, че е тъмно, няма да се качи, за да не ме събуди.

Така стоя там, нощи наред. Виждаше се отстрани как стои и си казваше, Това е лудост. Това е да си луд. Да си луд означава да не можеш да се възпреш да правиш нещо, което съзнаваш, че е безразсъдно. Защото много добре знаеше, че Пол няма да дойде. Ала тя все тъй продължаваше да се облича красиво и да стои всяка нощ на прозореца, изпълнена с очакване. И изправена там, тя се виждаше отстрани и разбираше, че настоящата й лудост е само продължение на онази лудост, която й бе попречила да разбере какъв ще е неизбежният край на връзката, продължение на наивността, направила я толкова щастлива. Да, глупавите й надежди, наивност и доверие съвсем логично я бяха докарали дотук — да стои на прозореца и да чака мъжа, за когото пределно ясно знаеше, че никога повече няма да дойде при нея.

След няколко седмици чу от д-р Уест — естествено подхвърлено съвсем небрежно, макар и със скрито злорадство — че Пол отново е заминал за Нигерия. „Жена му не пожелала да замине с него — рече д-р Уест. — Не искала да сменя средата си. Очевидно тук се чувства напълно щастлива.“

Проблемът в тази история е, че изцяло е написана като анализ на законите на разпада, залегнали във връзката между Пол и Ела. Не виждам как иначе бих могла да я напиша. След като човек е изживял нещо и се обърне назад, то придобива за него строго определена форма. А формата на една връзка, дори когато е продължила пет години и е била почти като брак, се определя от финала й. Тъй че разказаната история не е правдива. Защото докато човек изживява нещо, той изобщо не разсъждава по този начин.

Да предположим, че я напиша така: два дни от край до край, с най-големи подробности, единият в началото на връзката, другият към края й. Но аз пак инстинктивно ще разграничавам и изтъквам онова, което подрива връзката. Тъкмо тук се крие спойката. Иначе ще настъпи хаос, защото над тези два дни, разделени от месеци, няма да пада никаква сянка и те ще описват най-обикновено, безметежно щастие, помрачено навярно единствено от някой друг конфликт, който впрочем ще е отражение на приближаващия край, макар че първоначално няма да се възприема така и който чувството за щастието бързо заличава.

Литературата е анализ на вече отминало събитие.

Формата на другото писание, на случилото се в „Машопи“, се крие в носталгията. А в този разказ, за Пол и Ела, няма носталгия, формата е в болката.

За да покажеш любовта на една жена към един мъж, трябва да разкажеш как му приготвя ястие или отваря бутилка вино за вечерята, като същевременно очаква той да позвъни на вратата. Или как се буди сутрин преди него, за да види как съненото му изражение рязко се сменя с усмивка за добро утро. Да. И сцената ще се повтори безброй пъти. Но това не е литература. Сигурно е по-подходящо за филм. Да, чисто физическото усещане за живота, за настоящия миг, а не анализ на отминало събитие. Или миговете на несъгласие, на предчувствие. Кадър от филм: Ела бавно бели портокал, подава на Пол парченца, които той поема едно след друго, смълчан, навъсен: мисли за нещо друго.

[1] Уилям Морис (1834–1896) — английски поет, художник, дизайнер, социалист. — Б.пр. ↑

[2] Кю Гардънс — известен парк в Лондон. — Б.пр. ↑

[3] Джазова епоха — едно от наименованията на 20-те години на XX в. То идва от книгата „Разкази за джазовата епоха“ на Скот Фицджералд, главен представител на епохата. — Б.пр. ↑

[Синята тетрадка започваше с изречението:]

„Томи като че обвиняваше майка си.“

[После Анна бе написала:]

След сцената между Томи и Моли се качих горе и веднага започнах да превръщам току-що преживяното в разказ. Помислих си, че тази моя реакция — да превръщам всичко в художествена проза — е вид бягство. Защо чисто и просто не опиша какво се случи между Моли и сина й днес? Защо никога просто не описвам онова, което се случва? Защо не си водя дневник? Очевидно това, че превръщам всичко в проза, е начин да скрия нещо от себе си. Днес беше съвсем ясно: седя и слушам как Моли и Томи се карат и разстроена от скандала, веднага се качвам горе и започвам да пиша разказ, без дори през ум да ми е минавало да го правя. Ще започна да си водя дневник.

7 януари 1950

Тази седмица Томи навърши 17 години. Моли никога не го е притискала да вземе решение за бъдещето си. Всъщност неотдавна му каза да престане да се тревожи и да замине за няколко месеца във Франция „да разшири кръгозора си“. (Тази фраза подразни Томи.) Днес той влезе в кухнята с намерението да се кара — и двете с Моли го усетихме още от прага. От известно време е настроен враждебно към Моли. Тази враждебност го обзе след първото му посещение в дома на баща му. (Навремето не си дадохме сметка колко силно му е повлияло то.) Точно тогава той започна да критикува майка си, че е комунистка и „бохемка“. Моли се изсмя на думите му и каза, че е забавно от време на време да посещаваш пълни с благородници богати имения в провинцията, но имал страхотен късмет, че не му се налага да живее като тях. След няколко седмици Томи отиде повторно и се върна при майка си извънредно учтив, но крайно враждебен. И в този миг се намесих аз: разказах му — което Моли от гордост не бе сторила — историята на майка му и баща му: как той я бе подлагал на финансов тормоз, за да я принуди да се върне при него, как я бе заплашвал да каже на началниците й, че е комунистка и каква ли не, за да остане без работа, с други думи цялата дълга, грозна история. Отначало Томи не ми повярва. Представям си какъв невероятен чаровник може да бъде Ричард през един дълъг уикенд. А после ми повярва, но това не промени нищо. Моли му предложи да прекара лятото при баща си, за да има време (както се изрази тя пред мен) очарованието му да избледнее. Той отиде. За шест седмици. В имението. Очарователна традиционна съпруга. Три прелестни малки момиченца. Ричард си е у дома за почивните дни с бизнес гости и всичко останало. Местната аристокрация. Рецептата на Моли имаше магическо въздействие и Томи каза, че „уикендът му стига“. Моли е доволна. Но за кратко. Днешната кавга е като сцена от пиеса. Томи влезе уж заради решението, което трябва да вземе за военната служба: очевидно очакваше Моли да каже, че трябва демонстративно да откаже да служи. Моли наистина иска той да откаже, но каза, че трябвало сам да реши. Томи започна да изрежда аргументи защо трябва да стане войник. Думите му бяха нападка срещу начина й на живот, политическите й убеждения, приятелите й — всичко, което тя представлява. Седяха един срещу друг от двете страни на кухненската маса, Томи предизвикателно обърнал към нея мургавото си, упорито лице, а тя, седнала спокойно, отпуснато, с раздвоено внимание заради гозбата, която готвеше за обяд, току се втурваше към телефона по някаква партийна работа — той търпеливо, ядосано я изчакваше да свърши поредния разговор и да се върне. В края на дългата разправия собствените му приказки го убедиха, че трябва демонстративно да откаже да служи. Сега вече нападките му срещу нея се извъртяха — заради милитаризма на Съветския съюз и така нататък. Качи се горе, заявявайки, че ще се ожени съвсем млад и ще има много деца — сякаш това логически произтичаше от току-що казаното помежду им, а Моли се отпусна изтощена и заплака. Качих се горе да сложа обяд на Джанет. Много объркана. Защото Моли и Ричард ми напомнят бащата на Джанет. Аз самата смятах, че това беше една крайно невротична, глупава връзка без никакво значение. Колкото и често да повтарях „бащата на моето дете“, чувствата ми си останаха непроменени. Един ден Джанет ще разправя: „Майка ми била омъжена за баща ми една година, а после се развели.“ А когато порасне и й кажа истината, ще заразправя: „Майка ми живяла с баща ми три години. После решили да си имат бебе и се оженили, за да не съм незаконно дете, а след това се развели.“ Ала тези думи нямат нищо общо с моето усещане за истината. Когато понякога се сещам за Макс, ме обзема чувство за безпомощност. Тъкмо това чувство ме подтикна преди време да пиша за него. (Вили от черната тетрадка.) Но в мига, в който се роди детето, глупавият, безсмислен брак някак си бе анулиран. Спомням си, че като зърнах Джанет за първи път, си помислих, Е, и, какво значение има всичко това — любов, брак, щастие и прочие. Виж какво чудесно бебе. Но Джанет не би го разбрала. И Томи не го разбира. Ако Томи можеше да го усети, щеше да престане да се сърди на майка си, че е оставила баща му. Доколкото си спомням, веднъж, преди раждането на Джанет, бях започнала да си водя дневник. Ще го потърся. Да, ето какво смътно си спомням.

9 октомври 1946

Снощи се прибрах от работа в ужасната хотелска стая. Макс лежеше на кревата и мълчеше. Седнах на дивана. Той дойде при мен, постави глава в скута ми и обви ръце около кръста ми. Усещах отчаянието му. Каза:

— Анна, няма какво да си кажем, защо?

— Защото сме различни.

— Какво означава това — различни? — попита той и гласът му зазвуча иронично — умишлено, самозащитно иронично провлачен. Усетих как изстивам при мисълта, че това сигурно наистина нищо не означава, но се вкопчих в надеждата за бъдещето и казах:

— Естествено, че има значение дали хората си приличат.

Тогава той каза:

— Хайде да си лягаме. — В леглото той сложи ръце на гърдите ми, а аз почувствах отвращение към секса и рекох:

— Има ли смисъл, ние не сме един за друг и никога не сме били.

И така заспахме. Призори младата семейна двойка в съседната стая започна да се люби. Стените в хотела бяха толкова тънки, че всичко се чуваше. Чувствах се нещастна, като ги слушах. Никога не съм била толкова нещастна. Макс се събуди и каза:

— Какво има?

Отвърнах:

— Виждаш ли, значи е възможно да си щастлив и ние с теб не трябва да забравяме това.

Беше много топло. Слънцето изгряваше и съпрузите в съседната стая се смееха. По стената слънцето хвърляше бледи, топли розови отблясъци. Макс легна близо до мен и по тялото му усетих, че му е топло и се чувства нещастен. Птиците чуруликаха доста силно, но слънцето напече и те млъкнаха. Рязко. До един миг се чуваха пронизителни, бодри, нестройни звуци, а в следващия изведнъж секнаха. Съпрузите оттатък разговаряха и се смееха, а после бебето им се събуди и заплака. Макс каза:

— Може би трябва да си имаме бебе.

Рекох:

— Смяташ, че едно бебе ще ни сближи ли?

Казах го с раздразнение и се презирах, че го казах, но неговата сантименталност ме подразни. На лицето му беше изписана неотстъпчивост и той повтори:

— Може би трябва да си имаме бебе.

И изведнъж си помислих, А защо не? Месеци още не ще можем да напуснем колонията. Нямаме нужните пари. Защо пък да не си имаме бебе — открай време живеех с мисълта, че някъде далеч в бъдещето предстои нещо прекрасно. Защо да не предизвикаме някакво събитие сега… — извърнах се към Макс и започнахме да се любим. Тази сутрин бе зачената Джанет. През следващата седмица сключихме брак в гражданското. След една година се разделихме. Но този мъж никога не ме развълнува, никога не го почувствах близък. А Джанет съществува… Мисля, че трябва да отида на психоаналитик.

10 януари 1950

Днес ходих при мисис Маркс. След общите приказки тя попита:

— Какво ви води при мен?

Отвърнах:

— Случват ми се неща, които би трябвало да ме развълнуват, а оставам безучастна. — Тя очакваше да продължа, тъй че добавих: — Например синът на приятелката ми Моли — миналата седмица реши да откаже да постъпи в армията, но спокойно можеше да реши и обратното. Същото забелязвам и у себе си.

— Какво по-точно?

— Наблюдавам хората — решават едно или друго. Но сякаш изпълняват някакъв танц — със същия успех могат да предприемат точно обратното.

Тя се поколеба и попита:

— Вие сте написали роман, така ли?

— Да.

— А пишете ли друг?

— Не, повече няма да пиша. — Тя кимна. Познавах това кимане и казах: — Не съм дошла тук, защото съм изпаднала в творческа криза. — Тя отново кимна и аз добавих: — Трябва да ми повярвате, ако… — неловко се поколебах, изпълнена с враждебност, а после продължих с усмивка, която съзнавах, че е враждебна: — … ако желаете да продължим.

Тя се усмихна суховато, после рече:

— Защо не искате да пишете повече?

— Защото вече не вярвам в изкуството.

— Не вярвате в изкуството? — Тя съзнателно повтори думите поотделно, сякаш ми предложи да ги огледам една по една.

— Не.

— Така значи.

14 януари 1950

Непрекъснато сънувам. Ето един сън… Намирам се в концертна зала. Зрителите приличат на восъчни фигури във вечерно облекло. Роял. Аз, в абсурдна атлазена рокля от Едуардовата епоха, с перли на врата като кралица Мери, съм седнала на пианото. Не мога да изсвиря и една нота. Публиката чака. Сънят е стилизиран също като сцена от пиеса или стара илюстрация. Разказвам го на мисис Маркс, а тя ме пита:

— Какво означава той?

Отговарям:

— Безчувственост.

И тя отвръща с ироничната си, мъдра усмивка, която направлява сеансите ни досущ като диригентска палка. Друг сън: войната в Централна Африка. Неугледна танцувална зала. Всички са пияни, танцуват плътно притиснати. Аз стоя отстрани на дансинга. Приближава се восъчната фигура на зализан мъж. Разпознавам Макс. (Той обаче е придобил някои черти от литературния образ на Вили от черната тетрадка.) Оставям го да ме прегърне и досущ като кукла замръзвам, не мога да помръдна. И този сън прилича на гротеска. На карикатура. Мисис Маркс пита:

— Какво показва този сън?

— Същото, безчувственост. С Макс бях фригидна.

— Значи се страхувате да не сте фригидна?

— Не, защото той е единственият мъж, с когото съм била фригидна. Тя кимва. Изведнъж ме обзема тревога, Дали отново няма да стана фригидна?

19 януари 1950

Тази сутрин бях в таванската си стая. През стената долиташе плач на бебе: спомних си хотелската стая в Африка, където сутрин бебето ни събуждаше с плача си, а след като го нахранеха, започваше да гука и да издава щастливи звуци, докато родителите му се любеха. Джанет играеше на пода с кубчетата си. Снощи Майкъл ме покани на разходка с колата, но аз казах, че не мога, понеже Моли ще излиза и няма как да оставя Джанет. Той рече иронично:

— Майката винаги има предимство пред любовницата. — Ледената му ирония ме изпълни с неприязън. Тази сутрин осъзнах, че сцената се повтаря — в съседната стая плаче бебе, а аз изпитвам враждебност към Майкъл. (И си припомням враждебността си към Макс.) След това ме обзема чувство за нереалност: не мога да си спомня къде съм — тук, в Лондон, или там, в Африка, в онази сграда, където през стената се дочуваше плачът на бебе. Джанет вдига глава от кубчетата и казва:

— Ела да си поиграем, мамо.

Не мога да помръдна. С усилие станах от стола и седнах на пода до момиченцето. Гледам го в лицето и си мисля, Това е мое дете, моя плът и кръв. Но аз не чувствам нищо. Тя пак ме подканя:

— Хайде, мамо, играй. — Подреждам дървените кубчета за къща, но съм като автомат. Заставям се да извършвам всяко движение. Виждам се седнала на пода, виждам картината „млада майка играе с детето си“. Също като кадър от филм или снимка. Разказах това на мисис Маркс, а тя пита:

— Е, и?

Отговарям:

— Като в сънищата ми, само че внезапно пренесено в живота. Тя чакаше да продължа и добавих: — Само защото изпитах неприязън към Майкъл — от онзи миг изстинах за всичко.

— Спите ли с него?

— Да.

Тя замълча и аз добавих усмихната:

— Не, не съм фригидна.

Тя кимна. Подканващо. Не разбирах какво очаква да й кажа. Тя ми подсказа:

— Дъщеричката ви е помолила да си поиграете, така ли? — Не разбрах. Тя повтори: — Да си поиграете. Вие не можете да играете.

Изведнъж в гнева си проумях. През последните няколко дни нещо непрекъснато ме тласкаше, при това много умело, към една и съща точка. И всеки път се ядосвах. И с този си гняв като че ли се предпазвах от истината. Казах:

— Не, този сън няма нищо общо с изкуството. Нищо. — Опитах се да се пошегувам: — Чий сън е това, ваш или мой? — Но тя не се усмихна на шегата.

— Скъпа моя, написали сте книга, вие сте творец. — Тя произнесе думата „творец“ с кротка, почтителна, разбираща усмивка.

— Мисис Маркс, трябва да ми повярвате, ни най-малко не се тревожа, ако никога вече не напиша книга.

— Не се тревожа — повтори тя, като искаше да ме накара да чуя в думите „не се тревожа“ собствения си глас: Безчувственост.

— Да — повторих аз, — не се тревожа.

— Скъпа моя, станах психотерапевт, защото някога се смятах за творец. Лекувам безчет творци. Стотици са седели тук само защото дълбоко в себе си са блокирали и не могат да творят.

— Аз не съм като тях.

— Опишете се.

— Как?

— Все едно описвате друг човек.

— Анна Улф е дребна, слаба, мургава, чепата жена, свръхкритична и винаги нащрек. На трийсет и три е. Една година е била омъжена за мъж, към когото не изпитвала нищо, и има малка дъщеря. Комунистка. — Тя се усмихна. Попитах: — Не става ли?

— Опитайте пак: първо, Анна е написала роман, много добре посрещнат от критиката и радвал се на такъв успех, че тя и до днес живее с парите, спечелени от него.

Изпълних се с неприязън.

— Добре тогава: Анна провежда сеанс с психотерапевт. Тук е, защото е безразлична към всичко. Напълно е изстинала. Има много приятели и познати. На хората им е приятно да я виждат. Но тя обича един-единствен човек на света, дъщеря си Джанет.

— А защо е изстинала?

— Страхува се.

— От какво?

— От смъртта. — Тя кимна, а аз изведнъж наруших играта и казах: — Не, не от моята смърт. Като че ли откакто се помня смъртта и разрушението са единствените реални неща, които се случват на този свят. Струва ми се, че смъртта е по-силна от живота.

— Защо сте комунистка?

— Те поне вярват в нещо.

— Защо казвате те, след като сте член на Комунистическата партия?

— Ако можех да кажа ние напълно искрено, не бих била тук, нали?

— Значи не обичате истински другарите си?

— Разбирам се с всички, ако това имате предвид?

— Не, нямам това предвид.

— Казах ви вече, единственият човек, когото истински обичам, е дъщеря ми. А това е егоизъм.

— А не обичате ли приятелката си Моли?

— Привързана съм към нея.

— А не обичате ли приятеля си Майкъл?

— Ако той ме напусне утре, кой знае колко време ще си го спомням… харесва ми да спя с него.

— От колко време се познавате… от три седмици? Защо да ви напуска? — Не знаех какво да отговоря, всъщност бях изненадана, че казах такова нещо. Сеансът приключи. Казах довиждане и като си тръгвах, тя ми каза: — Скъпа моя, не забравяйте, че творецът е проникнат от свещена вяра. — Не можах да се стърпя и се засмях. — Защо се смеете?

— А на вас не ви ли е смешно — изкуството е свещен, величествен акорд в си мажор, така ли?

— Ще ви чакам вдругиден, както винаги, скъпа моя.

31 януари 1950

Днес отидох при мисис Маркс с безброй сънища, сънувани все през последните три дни. До един свързани с псевдоизкуство, карикатури, илюстрации, пародии. Всички бяха в прекрасни, свежи, ярки тонове, които ми доставяха огромна наслада. Тя каза:

— Много сънувате.

Отвърнах:

— Веднага щом затворя очи.

Тя:

— И за какво става дума в тези сънища? — Успявам да се усмихна преди нея, а тя ме поглежда критично, готова да заговори по-строго. Но аз казвам:

— Искам да ви попитам нещо. Половината ми сънища са кошмари. Събуждам се от тях, обзета от истински ужас, цяла потънала в пот. Въпреки това всеки миг ми е доставил истинско удоволствие. Обичам да сънувам. С нетърпение чакам да си легна заради сънищата. Постоянно се будя посред нощ, защото обичам да си припомням съня. На сутринта се чувствам толкова щастлива, сякаш съм съградила градове в съня си. Но вчера срещнах една жена, която ходи на психоаналитик от десет години — разбира се, американка. — Тук мисис Маркс се усмихна. — Та тази жена ми разправи с широка, механична усмивка, че сънищата й значели повече за нея, отколкото животът й, че й изглеждали много по-реални от всичко, което й се случвало през деня с детето и мъжа й. — Мисис Маркс пак се усмихна. — Да, знам какво ще кажете. Действително е така — тя ми каза, че навремето се мислела за писателка. Но аз досега никъде не съм срещала човек от която и да е класа, раса или вероизповедание, който в определен момент от живота си да не се е смятал за писател, художник, танцьор или нещо такова. И това е може би по-интересно от всичко, което сме обсъждали досега — в края на краищата преди един век на повечето хора дори не би им хрумнало да се изявяват като творци. Задоволявали са се с попрището, което Господ им е отредил. Но да се върнем на въпроса — дали няма нещо нередно в това, че сънищата ми доставят повече удовлетворение, радост, възбуда от всичко, което ми се случва наяве? Не искам да ставам като тази американка. — Последва мълчание, а усмивката й бе като диригентска палка. — Да, знам. Очаквате да кажа, че цялата ми творческа енергия отива в сънищата.

— А не е ли така?

— Мисис Маркс, искам да ви помоля известно време да не се занимаваме със сънищата ми.

Тя отвърна сухо:

— Идвате на сеанси при мен, психотерапевта, и ме молите да не се занимаваме със сънищата ви.

— Не е ли възможно тези тъй приятни сънища да са бягство от чувствата?

Тя седи смълчана и размишлява. О, тя е невероятно интелигентна, мъдра възрастна жена! Дава ми едва забележим знак да помълча, докато размисли дали е разумно или не. Междувременно оглеждам стаята на нашите сеанси. Широка, просторна, с приглушена светлина, не пропуска никакъв шум. Навсякъде има цветя. По стените са изложени репродукции на известни шедьоври, има и статуетки. Почти като художествена галерия. Говори за пълна отдаденост на професията. Доставя ми удоволствие като художествена галерия. Работата обаче е там, че целият ми живот е пълна противоположност на тази обстановка — животът ми винаги е бил непълен, суров и необработен като чернова, както и животът на близките ми познати. И докато оглеждах стаята, изведнъж ми хрумна, че това, че животът ми е необработен и непълен, е най-ценното нещо в него и аз трябва да се вкопча в него. Тя излезе от краткото размишление, в което бе изпаднала, и каза:

— Така да бъде, скъпа моя. За известно време ще оставим сънищата ви и ще ми разказвате фантазиите си наяве.

От деня, в който за последен път писах в дневника си, като със замах на вълшебна пръчица престанах и да сънувам. „Някакви сънища?“ — пита мисис Маркс между другото, за да разбере дали вече съм на път да преодолея нелепото си отдръпване от нея. Обсъждаме нюансите в отношението ми към Майкъл. Обикновено сме щастливи заедно, но понякога неочаквано ме обхваща чувство на омраза и раздразнение към него. А причините неизменно са едни и същи: когато пусне някоя шега по повод издадената ми книга (това му е неприятно и той все ми подхвърля иронично, че съм била „авторка“); когато става ироничен към Джанет и казва, че винаги съм поставяла майчините грижи над любовта си към него; когато ме предупреждава, че нямал намерение да се жени за мен. Винаги ми го напомня, след като току-що е заявил, че ме обича и че съм най-важното нещо в живота му. В такива случаи се чувствам обидена и ядосана. Веднъж му заявих гневно: „Няма нужда непрекъснато да ме предупреждаваш“ — а той го обърна на майтап и разсея лошото ми настроение. Но тази нощ за първи път, откакто съм с него, бях фригидна. Когато разказах на мисис Маркс, тя отговори:

— Преди време лекувах една фригидна жена цели три години. Тя живееше с мъж, когото обичаше. Но за три години нито веднъж не бе изпитала оргазъм. За първи път получила оргазъм в деня на сватбата им. След като разказа това, тя закима с глава знаменателно, сякаш ми казваше: „Ето, виждаш ли!“ Засмях се и рекох:

— Мисис Маркс, разбирате ли какъв непоклатим стълб сте вие за мен?

Тя попита с усмивка:

— А какво означава това, скъпа моя?

— За мен означава извънредно много — отвърнах аз.

— И все пак вечерта, след като приятелят ви е казал, че няма да се ожени за вас, вие сте се почувствали фригидна?

— Но той го е заявявал или загатвал и друг път, но това не ми се е случвало. — Почувствах, че съм неискрена и си признах: — Вярно, в леглото се държа според това как той ме възприема.

— Естествено вие сте истинска жена. — Думата „жена“, „истинска жена“, в нейната уста звучи досущ като „творец“, „истински творец“. Абсолютна категория. Когато ми каза „вие сте истинска жена“, избухнах в неудържим смях и след малко и тя се разсмя. После ме попита защо се смея и аз й казах. Тя се канеше да използва случая да вметне думата „изкуство“, която нито една от двете ни не бе изрекла, откакто бях престанала да сънувам. Но вместо това каза:

— Защо никога не говорите за политическите си възгледи пред мен?

Помислих и отвърнах:

— Колкото до КП, чувствата ми преминават от едната крайност в другата — ту треперя от страх и омраза, ту отчаяно се вкопчвам в нея с желанието да я защитавам и браня… Разбирате ли? — Тя ми кимна и аз продължих: — Същото е и с Джанет — може да ме е безкрайно яд на нея понякога, защото със самото си съществование ми пречи да върша много неща, които бих искала, но в същото време я обичам. Тъй е и с Моли. Може от време на време да изпитвам омраза заради нейната властност и закрилническо чувство, но в следващия миг се преизпълвам с любов. И с Майкъл е така. Тъй че спокойно можем да се съсредоточим върху един тип взаимоотношения, за да изследваме цялостната ми личност.

Тук тя се изсмя сухо:

— Добре, да се съсредоточим върху Майкъл.

15 март 1950

Отидох при мисис Маркс и й разказах, че макар да съм по-щастлива с Майкъл повече отвсякога в живота си, нещо не разбирам. Например: заспивам в обятията му, отпусната и щастлива, и се събуждам сутринта с омраза и раздразнение към него.

А тя каза:

— Е, скъпа моя, може би вече е време отново да почнете да сънувате.

Аз се засмях, тя изчака да престана да се смея, но аз бързо добавих:

— Вие винаги печелите. Снощи, сякаш по команда, започнах отново да сънувам.

27 март 1950

Плача в съня си. Събуждам се и единственото, което помня, е, че плачех. Споделям това с мисис Маркс, а тя обяснява:

— Сълзите, които леем насън, са единствените искрени сълзи в живота ни, защото сълзите наяве са проява на самосъжаление.

Отвръщам:

— Звучи много поетично, но не вярвам наистина да го мислите.

— А защо не?

— Защото когато заспивам с мисълта, че ще плача, изпитвам някаква наслада. — Тя се усмихва. Аз седя в очакване, но тя не ми помага. — Нали няма да кажете — подхвърлям иронично, — че съм мазохист?

Тя кима:

— Разбира се.

— В болката има и удоволствие — уточнявам вместо нея. Тя кимва. Казвам: — Мисис Маркс, тъжната, носталгична болка, която предизвиква у мен плач, е същото чувство, което ме подтикна да напиша онази проклета книга. — Тя седи като онемяла от изумление, че съм си позволила да изрека думата „проклета“ за книга, за изкуството, за една толкова възвишена дейност. Казвам: — Това, което постигнахте досега, е да ме докарате стъпка по стъпка до субективната истина, която ми бе известна и преди това — а именно, че основата на тази книга е нездрава.

Тя отвръща:

— Всяко самопознание се състои в осъзнаване на по-дълбоко ниво на нещо, което човек е знаел и преди.

Казвам:

— Но това не е кой знае какво.

Тя кима и продължава да мисли. Усещам, че нещо ще последва, но не знам какво. Тогава тя пита:

— Водите ли си дневник?

— От време на време.

— Записвате ли си какво става тук?

— Понякога.

Тя кимва. И аз разбирам за какво мисли — писането на дневник е началото на това, което тя определя като край на вътрешното изстиване, на „блокирането“, което ми пречи да пиша. Обземат ме такъв гняв и раздразнение, че не мога да кажа и дума. Имам чувството, че със самото споменаване на дневника, с превръщането му, тъй да се каже, в елемент от нейната процедура тя ми го отне.

[С това личната изповед в дневника свършва. Следват внимателно залепени, с обозначена дата изрезки от вестници.]

Март 50

Стилистът нарича този стил „Н бомба“, като обяснява, че „Н“ в случая означава водороден прекис, с други думи кислородна вода, използвана за изрусяване. Отзад на тила косата се извисява на вълни също като след избухване на бомба. „Дейли Телеграф“

13 юли 50

Днес Конгресът посрещна с одобрителни възгласи настоятелното предложение на мистър Дойд Бентсен от Демократическата партия президентът Труман да предупреди Северна Корея, че ако до една седмица не отстъпи, върху градовете им ще се изсипят атомни бомби. „Експрес“

29 юли 50

Решението на Великобритания да отпусне още 100 милиона лири стерлинги за нуждите на отбраната означава, както мистър Атли поясни, че очакваното подобряване на жизнения стандарт и на социалните грижи се отлага. „Ню Стейтсман“

3 август 50

Америка ще продължи разработването на водородната бомба, която се очаква да бъде стотици пъти по-мощна от атомната. „Експрес“

5 август 50

На база на поуките, направени след Хирошима и Нагазаки, за силата на експлозията, радиуса на действие, радиацията и прочие, се предполага, че една атомна бомба може да убие 50 000 души в гъсто населена зона във Великобритания. С изключение на водородната бомба обаче очевидно е опасно да се предполага, че… „Ню Стейтсман“

24 ноември 50

МАККАРТЪР ИЗПРАЩА 100 000 АРМИЯ В ОФАНЗИВА ЗА ПРИКЛЮЧВАНЕ НА ВОЙНАТА В КОРЕЯ. „Експрес“

9 декември 50

ПРЕДЛОЖЕНИТЕ ПРЕГОВОРИ ЗА МИР В КОРЕЯ БУДЯТ НЕДОВОЛСТВОТО НА СЪЮЗНИЦИТЕ. „Експрес“

16 декември 50

„ГОЛЯМА ОПАСНОСТ“ ЗА САЩ. Днес бе огласено предупреждение за опасност. Тази вечер президентът Труман обяви пред американците, че управниците на Съветския съюз поставят САЩ в голяма опасност.

13 януари 51

Вчера Труман очерта основни цели пред отбраната на САЩ, които неминуемо ще се отразят върху бюджета на всеки американец. „Експрес“

12 март 51

АТОМНИТЕ БОМБИ И АЙЗЕНХАУЕР. Бих ги използвал начаса, ако съм убеден, че ще причинят достатъчно големи щети на врага. „Експрес“

6 април 51

АТОМНА ШПИОНКА ОСЪДЕНА НА СМЪРТ. Съпругът й също изпратен на електрическия стол. Според съдията те са причина за войната в Корея.

2 май

КОРЕЯ: 371 УБИТИ, РАНЕНИ ИЛИ ОБЯВЕНИ ЗА ИЗЧЕЗНАЛИ.

9 юни 51

Върховният съд на САЩ потвърди присъдата на 11 водача на Американската комунистическа партия, обвинени в конспирация и подривна дейност срещу правителството. Присъдата от пет години затвор и глоба 10 000 долара на човек ще бъде приведена в сила. „Стейтсман“

16 юни 51

В „Лос Анджелес Таймс“ от 2 юни се казва: „Изчислено е, че от началото на войната около два милиона мирни граждани, повечето деца, са убити или са умрели от измръзване. Над десет милиона души са останали без подслон и без всякакви средства. Дон Сунг Ким, специалният дипломатически пратеник на Корейската република, съобщи на 1 юни: «Само за една нощ бяха изгорени 156 села. Те попадаха в маршрута на вражеската офанзива и се наложи самолети на ООН да ги унищожат. Всички възрастни хора и деца, останали там поради невъзможност да изпълнят евакуационните заповеди, бяха убити».“ „Ню Стейтсман“

13 юли 51

Преговорите за примирие прекъснати — червените отказват да допуснат 20 съюзнически репортери и фотографи в Каесонг. „Експрес“

16 юли

Масови бунтове в нефтопроизводството. Полицията използва сълзотворен газ. „Експрес“

28 юли

Засега въоръжаването не се отразява неблагоприятно върху американците. Тъкмо обратното, потреблението продължава да нараства. „Ню Стейтсман“

1 септември 51

Техниката на замразяване на зародишни клетки и съхраняването им за неопределено време може коренно да промени отношението към фактора време. В момента тя се прилага само при сперматозоиди, но би могла да се приспособи и за яйцеклетка. Мъж на подходяща възраст, живял през 1951 г., и жена на подходяща възраст, живяла през 2051 г., година могат да бъдат „чифтосани“ през 2251 г. и приемна майка да износи детето им. „Стейтсман“

17 октомври 51

МЮСЮЛМАНСКИЯТ СВЯТ ПЛАМВА. Още войски за Суец. „Експрес“

20 октомври

ВОЙСКА БЛОКИРА ЕГИПЕТ. „Експрес“

16 ноември 51

12 790 съюзнически военнопленници и 250 000 южнокорейски мирни граждани убити от червените в Корея. „Експрес“

24 ноември 51

Някои от нашите деца ще доживеят времето, когато населението на Земята ще достигне 4 милиарда. Чудо трябва да стане, за да се справим с изхранването на 4 милиарда! „Стейтсман“

24 ноември 51

Никой не знае точния брой на хората, екзекутирани, хвърлени в затвор, изпратени в трудови лагери или умрели при няколкомесечните разпити по време на масовите чистки в Съветския съюз през 1937–1939, нито дали броят на хората, осъдени на принудителен труд в Русия днес, е един или двайсет милиона. „Стейтсман“

13 декември 51

РУСИЯ СЪЗДАВА АТОМЕН БОМБАРДИРОВАЧ. Най-мощният в света. „Експрес“

1 декември 51

САЩ изживяват най-големия бум в историческото си развитие, макар само разходите за въоръжаване и икономическата помощ за други страни да надвишават целия предвоенен федерален бюджет. „Стейтсман“

29 декември 51

Тази година за пръв път в историята на Великобритания в мирно време 11 наши дивизии са дислоцирани в чужбина и 10 процента от общия национален доход отиват за въоръжаване. „Стейтсман“

29 декември 51

Налице са признаци, че в САЩ Маккарти и обкръжението му вече видимо прекаляват. „Стейтсман“

12 януари 52

Когато в началото на 1950 година президентът Труман обяви пред света, че САЩ ще ускорят опитите за създаване на водородна бомба, която според учените ще има 1000 пъти по-голям експлозивен ефект от бомбата над Хирошима или ще се равнява на 20 милиона тона TNT, Алберт Айнщайн заяви, че „все по-осезаемо витае призракът на всеобщо изтребление.“ „Стейтсман“

1 март 1952

Както стотици хиляди невинни хора през Средновековието са били преследвани като вещици, така и безчет комунисти и руски патриоти са подложени на гонения заради въображаема контрареволюционна дейност. Именно защото обвиненията са чисто въображаеми, арестите придобиват такива невероятни размери (по много оригинален начин мистър Вайсбърг изчислява, че по всяка вероятност осем милиона невинни хора са минали през затворите в периода между 1936–1939). „Стейтсман“

22 март 1952

Обвинението, че Обединените нации използват бактериологично оръжие в Корея, не може да бъде отхвърлено само защото изглежда неразумно. „Стейтсман“

15 април 52

Комунистическото правителство в Румъния е издало заповед за масово изселване на „непроизводителните жители“ на Букурещ. Броят им възлиза на 200 000 души или една пета от населението в града. „Експрес“

28 юни 52

Невъзможно е да се установи на колко точно американци са наложени паспортни ограничения или документите им са били обявени за невалидни, но от нашумелите случаи може да се съди, че са били засегнати голям кръг хора с различен произход, вярвания и политически убеждения. Списъкът включва… „Стейтсман“

5 юли 52

Най-същественият резултат от лова на вещици в Америка е установяването на всеобщ конформизъм, на нова ортодоксалност, от която човек се разграничава само когато е икономически застрашен. „Стейтсман“

2 септември 52

Държавният секретар заяви, че макар при точно попадение на атомната бомба щетите да са наистина големи, те все пак силно се преувеличават. „Експрес“

Много добре съзнавам, че в една революция няма място за деликатничене. Но питам дали за предотвратяването на опасността от война във Формоза трябваше да се екзекутират милион и половина души и нямаше ли да е достатъчно те да бъдат обезоръжени. „Стейтсман“

13 декември 1952

ЯПОНЦИТЕ ИМАТ НУЖДА ОТ ОРЪЖИЕ. „Експрес“

13 декември

Параграф II от закона на Маккарън изрично предвижда създаването на така наречените центрове за задържане. Макар и да не дава указания за организирането на такива центрове, законът упълномощава министъра на правосъдието на САЩ да залавя и изпраща в „места за задържане по свое усмотрение… всички лица, за които е налице сериозно основание да се смята, че е възможно сами или в конспиративно сътрудничество с други да извършат актове на шпионаж или саботаж“.

3 октомври 52

НАШАТА БОМБА ГРЪМНА. Първата британска атомна бомба експлодира успешно. „Експрес“

11 октомври 52

ЧЛЕНОВЕ НА ОРГАНИЗАЦИЯТА „МАУ МАУ“ ПОСИЧАТ ПОЛКОВНИК. „Експрес“

23 октомври 52

НАБИЙТЕ ГИ. Лорд Годард, председател на върховния съд. „Експрес“

25 октомври 52

Полковник Робърт Скот, командващ американската военновъздушна база във Фурстенфелдбрук: „Предварителното споразумение между Америка и Германия е подписано. Искрено се надявам, че страната ви скоро ще стане пълноправен член на НАТО… С нетърпение очаквам деня, когато ще застанем рамо до рамо като приятели и братя, за да се противопоставим на комунистическата заплаха. Надявам се и се моля час по-скоро да настъпи мигът, когато аз или друг американски командир ще повери тази хубава военновъздушна база на някой германски офицер, което ще положи началото на новото Luftwaffe на Германия. «Стейтсман»

17 ноември 52

САЩ ИЗПРОБВАТ ВОДОРОДНАТА БОМБА. «Експрес»

1 ноември 52

Корея: Общият брой на жертвите от започването на преговорите за мир, включително мирни граждани, скоро ще доближи броя на затворниците, чийто статут се превърна в основна пречка за примирието. «Стейтсман»

27 ноември 52

Снощи правителството на Кения обяви, че заради убийството на командир Джак Мийкълджон миналата събота е наложено колективно наказание, в резултат на което 750 мъже и 2200 жени и деца са били евакуирани от домовете им. «Експрес»

8 ноември 52

През последните години стана модно да се обругават критиците на маккартизма като «антиамериканци» с киселини в стомаха. «Стейтсман»

22 ноември 52

Само две години изминаха, откакто президентът Труман даде зелена улица на програмата за производство на водородна бомба. Веднага след това започна строежът на завод на стойност един милиард долара край река Савана, Южна Каролина. В края на 1951 производството на водородната бомба в САЩ се превърна в индустриално начинание, равно по размер единствено на американските гиганти «Стийл» и «Дженеръл Мотърс». «Стейтсман»

22 ноември 52

Даден бе първият изстрел на настоящата кампания — той напълно удачно съвпада с разгара на републиканската предизборна кампания, която извлече максимални дивиденти от «разлагащото влияние» на Алгер Хис върху Държавния департамент — от сенатора републиканец Алегзандър Уайли от Уисконсин, който разкри, че е поискал разследване на «мащабното проникване» на американски комунисти в Секретариата на Обединените нации… Последва кръстосан разпит от Комисията по национална сигурност към Сената на първите дванайсет жертви на поредната акция, до един висши чиновници… ала отказът на дванайсетте свидетели да дадат показания за каквито и да е връзки с комунистите не ги спаси от… Сенаторите, заели се с лова на вещици, очевидно преследваха по-голяма цел от осъждането на дванайсетимата, за които единственото доказателство за подривна дейност и шпионаж бе тяхното мълчание. «Стейтсман»

29 ноември 52

Процесът за саботаж в Чехословакия, макар да следва обичайния модел на политическо правораздаване в народните републики, представлява особен интерес. Преди всичко Чехословакия е единствената страна от Източния блок, в която демократичният начин на живот е с дълбоки корени и включва пълни граждански свободи и независима съдебна система. «Стейтсман»

3 декември 52

ПРЕБИТ МЪЖ В ДАРТМОР. Извършителят получава дванайсет удара с камшик. «Експрес»

17 декември 1952

11 КОМУНИСТИЧЕСКИ ВОДАЧА ОБЕСЕНИ В ПРАГА. Чешкото правителство ги обявява за капиталистически шпиони.

29 декември 1952

Предвижда се изграждането на нов ядрен завод за удвояване на производството на атомни оръжия във Великобритания. «Експрес»

13 януари 53

ЗАГОВОР ЗА УБИЙСТВА В СССР. Рано днес Радио Москва обвини група лекари терористи от еврейски произход в опит да убият руски лидери, включително няколко висши военни и един ядрен физик. «Експрес»

6 март 1953

СТАЛИН Е МЪРТЪВ. «Експрес»

23 март 1953

2500 ЧЛЕНОВЕ НА ТАЙНАТА ОРГАНИЗАЦИЯ «МАУ МАУ» АРЕСТУВАНИ. «Експрес»

23 март 1953

АМНИСТИЯ ЗА ЗАТВОРНИЦИТЕ В РУСИЯ. «Експрес»

1 април 1953

КАКВО ОЗНАЧАВА ЗА ВАС МИРЪТ В КОРЕЯ? «Експрес»

7 май 1953

НАРАСТВАТ НАДЕЖДИТЕ ЗА МИР В КОРЕЯ. «Експрес»

8 май 1953

Америка обсъжда евентуална намеса на Обединените нации, «за да се обуздае комунистическата агресия в Югоизточна Азия». Изпраща самолети, танкове и амуниции в Индокитай. «Експрес»

13 май

ЗВЕРСТВА В ЕГИПЕТ. «Експрес»

18 юли 1953

НОЩНИ СБЛЪСЪЦИ В БЕРЛИН. 15 000 души от Източен Берлин са участвали в бой срещу съветска танкова дивизия и пехота по здрачните улици рано тази сутрин. «Експрес»

6 юли

БУНТ В РУМЪНИЯ. «Експрес»

10 юли 53

БЕРИЯ ОСЪДЕН И РАЗСТРЕЛЯН. «Експрес»

27 юли 1953

ВРЕМЕННО ПРИМИРИЕ В КОРЕЯ. «Експрес»

7 август 1953

МАСОВ БУНТ НА ВОЕННОПЛЕННИЦИ. Масов бунт на 12 000 севернокорейски военнопленници бе потушен от охраната на ООН със сълзотворен газ и огнестрелно оръжие.

20 август 1953

300 души загиват в преврат. Персия. «Експрес»

19 февруари 1954

Великобритания притежава резервна атомна бомба. «Експрес»

27 март 1954

ВТОРАТА ВОДОРОДНА БОМБА ВРЕМЕННО СЕ ОТЛАГА — островът е още твърде прегрял след взрив №1. «Експрес»

30 март

ВТОРАТА ВОДОРОДНА БОМБА ЕКСПЛОДИРА. «Експрес»

[Тук отново започват лични разсъждения.]

2 април 1954

Днес си дадох сметка, че съм започнала да се отдръпвам от така наречените «събеседвания» с мисис Маркс, и то заради нещо, което тя каза — сигурно от доста време си го е мислела: «Не забравяйте, че краят на сеансите не означава край на самопознанието.» «Искате да кажете, че закваската продължава да действа, така ли?» Тя се усмихна и кимна.

4 април 1954

Пак сънувах онзи лош сън — над мен застрашително е надвиснала анархия, вселила се този път в образа на джудже с нечовешки облик. В съня се появява и мисис Маркс, много внушителна и властна, като някаква добра магьосница. Тя ме изслуша, докато й разкажа съня, и каза: «Когато останете сама със себе си и усетите, че нещо ви застрашава, призовете добрата магьосница да ви помогне.» «Значи вас.» «Не, себе си, в образа, който сте си създали за мен.» С други думи това беше. Все едно ми каза: «Оттук насетне продължавате сама.» Защото говореше както винаги небрежно, едва ли не безучастно, като човек, който вече се извръща от теб. Възхити ме изтънчеността й. Сякаш на сбогуване ми подарява нещо — може би разцъфнала клонка или талисман срещу уроки.

7 април 1954

Попита ме дали съм си водила бележки за «събеседването». През последните три месеца не бе продумвала — ни дума — за дневника, тъй че явно е усещала интуитивно, че не си водя бележки. Казах: «Не.» «Изобщо нищо ли не записвахте?» «Не. Но имам много добра памет.» Последва мълчание. «Значи започнатият дневник е останал празен?» «Не, залепих изрезки от вестници.» «Какви изрезки?» «Неща, които ми направиха впечатление, събития, които ми се струваха важни.» Тя ми хвърли обичайния си изпитателен поглед, с който сякаш казваше: «И по-точно?» Отвърнах: «Онзи ден ги прегледах. Все за войни, убийства, хаос, страдание.» «А каква според вас е истината за последните няколко години?» «Не ви ли се струва, че това е истината?» Погледна ме с ирония. Безмълвно казваше, че нашето «събеседване» е било творческо и плодотворно и че не съм искрена, като говоря така. Казах: «Добре. Целта на изрезките е да поддържам някакъв баланс. Прекарах три години в непрекъснати конфликти с безценната си душа, а междувременно…» «Междувременно какво?» «Въпрос на късмет е, че през този период не съм била измъчвана, убита, изложена на гладна смърт или не съм умряла в затвора.» Тя бе все така безмълвно иронична и аз продължих: «Безспорно разбирате, че това, което се случва тук, в тази стая, не само доближава човека до творчеството. То го доближава и до… не знам как да го нарека.» «Радвам се, че не употребявате думата разруха.» «Добре де, знам, че всяко нещо има две страни и така нататък, но независимо от това, когато някъде се случи нещо ужасно, аз го сънувам, сякаш лично ме засяга.» «Изрязвали сте лошите новини от вестниците и сте ги залепвали в дневника си, посветен на нашите сеанси, за да насочите сънищата си, нали?» Че какво лошо има в това, мисис Маркс?“ Неведнъж стигахме точно до такава задънена улица и никоя от нас не правеше усилие да я преодолее. Тя седеше и ми се усмихваше сухо и търпеливо. Аз предизвикателно стоях насреща й, лице в лице.

9 април 1954

Когато си тръгвах днес, тя ме попита: „Е, скъпа моя, кога ще започнете да пишете отново?“ Естествено можех да й отговоря, че през цялото време не съм преставала да си драскам в тетрадките, но тя не ме питаше за това. Казах: „Вероятно никога.“ Тя направи припряна, едва ли не раздразнена физиономия, изглеждаше нервна, досущ като домакиня, чиито планове са се провалили — физиономията й бе напълно искрена, не от онези усмивки, кимвания, поклащания на главата или цъкането с език в знак на несъгласие, които използваше, за да дирижира сеанса. „Не разбирате ли — подех аз с желанието наистина да я накарам да разбере, — отворя ли вестник, виждам толкова потресаващи ужасии, че да пиша каквото и да е напълно се обезсмисля.“ „Тогава не четете вестници.“ Засмях се. След малко и тя се засмя.

15 април 1954

Няколко пъти сънувах как Майкъл ме изоставя. Тъкмо от сънищата си разбрах, че скоро ще го направи. Ще ме напусне. В съня си просто наблюдавам отстрани тези сцени на раздяла. Безучастна. Но в живота си съм отчайващо, болезнено нещастна. В съня си съм равнодушна. Днес мисис Маркс ме попита: „Ако ви помоля да изразите с една фраза това, което научихте от мен, какво ще кажете?“ „Научихте ме да плача“ — отвърнах аз суховато. Тя се усмихна, приемайки моята сдържаност. „Е, и?“ „И че сега съм сто пъти по-уязвима отпреди.“ „Това ли е всичко?“ „Искате да кажете, че съм и сто пъти по-силна ли? Не знам. Изобщо не знам. Надявам се да е така.“ „Така е — отвърна тя непоколебимо. — Сега сте много по-силна. И ще пишете за това свое преживяване.“ Кимна бързо и категорично и каза: „Ще видите. След няколко месеца или след няколко години.“ Свих рамене. Уговорихме се да се видим следващата седмица. Това щеше да бъде последният ни сеанс.

23 април

За последния сеанс сънувах сън. Разказах го на мисис Маркс. Сънувах, че държа в ръце някакво ковчеже с нещо много ценно. Разхождам се из дълго помещение, подобно на художествена галерия или лекционна зала, пълно с безжизнени картини и статуи. (Като изрекох думата „безжизнени“, мисис Маркс се усмихна иронично.) В единия край на залата върху някакъв подиум стоеше в очакване неголяма тълпа хора. Чакат да им връча ковчежето. Невероятно щастлива съм, че най-сетне ще мога да им предам този безценен предмет. Но точно когато им го връчвам, изведнъж забелязвам, че всички те са бизнесмени, брокери или нещо подобно. Без да отворят ковчежето, започват да ми дават големи суми. Заплаках. Извиках: „Отворете ковчежето, отворете ковчежето.“ Но те не ме чуват или просто не искат да ме чуят. Внезапно разбирам, че това са герои от някакъв филм или пиеса, която аз самата съм написала и от която се срамувам. Всичко се превръща във фарс, примигващо пробляскваща гротеска, а аз съм героиня в собствената си пиеса. Отварям ковчежето и ги карам да погледнат. Ала вместо красивия предмет, който смятах, че лежи вътре, виждам купчина късчета, парченца. Не една-единствена вещ, натрошена на парчета, а късове и частици откъде ли не, от целия свят — бучка червена пръст, която знаех, че е от Африка, парче метал от оръжие в Индокитай, а после стана направо ужасно — късове човешка плът от убити през войната в Корея и червена комунистическа значка, изпаднала от някой, загинал в съветски затвор. Толкова е мъчително да гледам тази купчина отвратителни парчотии, че затварям ковчежето. А бизнесмените с многото пари не са забелязали нищо. Грабват ковчежето от ръцете ми и го отварят. Извръщам се да не гледам повече, но те са очаровани. Най-сетне се престрашавам да погледна и виждам, че в ковчежето има нещо. Малък зелен крокодил, който язвително намига. Решавам, че е статуетка на крокодил от нефрит или изумруди, но изведнъж виждам, че е жив, защото големи, кръгли като топчета лед сълзи се търкалят по страните му и се превръщат в брилянти. Прихвам с цяло гърло, разбрала как съм измамила бизнесмените, и се събуждам. Мисис Маркс изслуша съня ми, без да промълви нищо — май не я заинтригува. Сбогувахме се сърдечно, но тя вече се бе отдръпнала вътрешно, както и аз. Каза ми „да се отбивам“, ако имам нужда. Помислих си, Как да имам нужда, като ми завещахте своя образ и чудесно съзнавам, че изпадна ли в беда, ще сънувам тази внушителна, майчински грижовна, добра магьосница. (Мисис Маркс е съвсем дребничка, жилава, енергична жена, но в съня ми неизменно е внушителна и властна.) Излизам от затъмнената, тържествена стая, където съм прекарала духом и тялом толкова часове на фантазии и сънища, стая, светая светих на изкуството, и се озовавам на студения, грозен тротоар. Оглеждам се в една витрина — дребничка, доста бледа, възсуха, чепата жена, а на лицето ми иронична усмивка, в която разпознавам язвителната гримаса на малкия, зелен, злобен крокодил от кристалното ковчеже в съня ми.

Свободни жени 2

Две посещения, няколко телефонни разговора и една трагедия

Телефонът иззвъня точно когато Анна излизаше на пръсти от детската стая. Джанет за пореден път скочи и с привидно негодувание заяви със задоволство:

— Това е Моли, предполагам, и сега ще говорите с часове.

— Ш-ш-ш-т — отвърна Анна и се отправи към телефона, като си мислеше, За деца като Джанет чувството за сигурност се гради не от баби, дядовци, братовчеди, сигурен дом, а от всекидневни телефонни разговори с приятели и изговарянето на едни и същи думи.

— Джанет тъкмо си ляга и ти праща много здраве — каза тя високо в слушалката, а Моли отвърна, подавайки съответната реплика:

— Много здраве на Джанет и от мен и й кажи, че веднага трябва да заспива.

— Моли казва, че веднага трябва да заспиваш и ти пожелава лека нощ — високо рече Анна към тъмната стая. Джанет отвърна:

— Как да заспя, когато ще говорите с часове? — но тишината от стаята на Джанет ясно подсказваше на Анна, че детето е спокойно и ще заспи. Тя понижи глас и рече:

— Е, как си?

Моли попита подчертано нехайно:

— Анна, Томи да е при теб?

— Не, защо?

— Просто се чудех… Ако разбере, че се тревожа, много ще се ядоса, разбира се.

През изминалия месец вестите от къщата на Моли, на половин миля, се отнасяха изцяло до Томи — как с часове седял в стаята си сам, без изобщо да помръдне, очевидно без дори и да мисли.

Сега Моли подмина темата за сина си и най-подробно, закачливо, но и с разочарование заразказва на Анна как вечеряла предната вечер със свой някогашен възлюблен от Америка. Анна слушаше, долавяйки скритата истерия в гласа на приятелката си, и очакваше да чуе края:

— Както и да е, гледах това надуто позастаряло леке насреща си и си представях какъв беше навремето… Е, сигурно и той си е казвал: „Колко жалко, че Моли толкова се е променила…“ Но защо все трябва да намирам кусур на всеки? Сякаш никой не може да ми угоди… И то не защото сравнявам днешните си предложения с красиво старо преживяване. Всъщност не помня някога да съм била напълно удовлетворена и да съм си казала: „Ето, това е.“ Но години наред мислех за Сам с носталгия и го смятах за най-ярката личност сред познатите си. Дори се чудех как съм могла да бъда такава глупачка, че да го отблъсна, но днес си спомних колко много всъщност ме отегчаваше навремето… Какво ще правиш, като заспи Джанет? Ще излизаш ли?

— Не, ще си остана вкъщи.

— Трябва да тичам в театъра. И без това съм закъсняла. Анна, би ли позвънила на Томи след около половин час — измисли някакъв претекст.

— Какво те тревожи?

— Днес следобед отиде в службата на Ричард. Да, направо щях да падна от изненада. Ричард ми позвъни и каза: „Настоявам Томи веднага да дойде.“ Тъй че казах на Томи: „Баща ти настоява веднага да отидеш при него.“ Той ми отвърна: „Добре, майко…“ После стана и излезе. Просто ей така. Само за да ми угоди. Имах чувството, че ако му бях казала: „Скочи от прозореца!“ — ще скочи.

— Ричард нищо ли друго не каза?

— Звънна преди около три часа и страшно саркастично и високомерно ми заяви, че изобщо не съм разбирала Томи. Казах му колко се радвам, че поне той го разбира. Рече ми, че Томи тъкмо си тръгнал. Но не се е прибрал вкъщи. Качих се в стаята му и какво да видя — на леглото му куп книги по психология от библиотеката. Явно чете всички наведнъж… Трябва да тичам, Анна, за да се гримирам за тази роля, ми трябва поне половин час… Ужасно тъпа пиеса. Защо изобщо се съгласих да участвам. Е, хайде, приятна вечер.

След десетина минути Анна бе застанала до четириъгълната маса и се канеше да поработи над синята тетрадка, когато Моли отново позвъни.

— Току-що ми се обади Марион. Представяш ли си? Томи ходил при нея да я види. Сигурно е взел първия влак, щом е тръгнал от службата на Ричард. Постоял двайсетина минути и си тръгнал. Марион каза, че бил много мълчалив. Не е ходил при нея много отдавна. Анна, не ти ли се струва странно?

— Значи бил мълчалив, а?

— А Марион пак беше пияна. Разбира се, Ричард не се е прибрал. Напоследък изобщо не се прибирал преди полунощ… заради онова момиче в службата. Марион най-подробно ми разказа всичко. Сигурно така е разказвал и на Томи. Спомена и тебе — очевидно е разбрала за теб. Предполагам, Ричард й е казал, че е имал нещо с тебе.

— Но не е имало нищо.

— Виждала ли си се пак с него?

— Не съм. Нито пък с Марион.

Двете жени стояха с телефонни слушалки на ухо и мълчаха. Но ако бяха в една стая, щяха да си разменят многозначителни погледи или усмивки. Изведнъж Анна чу:

— Страх ме е, Анна. Става нещо ужасно, сигурна съм! Боже мой, не знам какво да правя, а трябва да бързам — вече се налага да взема такси. Довиждане.

Обикновено щом дочуеше стъпки по стълбите, Анна веднага се дръпваше от това място в голямата стая, където нямаше как да избегне безсмислената размяна на поздрави с младежа от Уелс. Този път бързо се огледа и за малко да възкликне с облекчение, като разбра, че стъпките са на Томи. Усмивката му недвусмислено показваше, че точно така е очаквал да я завари — седнала в стаята си пред разтворените тетрадки, с молив в ръка. Но усмивката му мигом изчезна, тъмните му очи отново се насочиха навътре, а лицето му придоби строг израз. Анна машинално посегна към телефона, но се овладя, като помисли, че трябва да намери предлог да се качи горе и да позвъни оттам. Но Томи рече:

— Сигурно си мислиш, че трябва да позвъниш на майка ми, нали?

— Да. Тя току-що ми се обади.

— Тогава иди, щом искаш, нямам нищо против — беше мило от негова страна, че се опитва да я освободи от напрежението.

— Не, ще позвъня оттук.

— Сигурно е тършувала в стаята ми и се е разтревожила от всичките книги за лудостта.

Като чу думата „лудост“, Анна усети как лицето й се опъна от изненада. Видя, че Томи забеляза реакцията й и викна енергично:

— Томи, седни. Трябва да поговорим. Но първо трябва да се обадя на Моли. — Томи ни най-малко не се изненада от внезапната й решимост.

Седна, разположи се удобно, с прибрани ръце, с ръце върху облегалките на креслото, и се вторачи в Анна, която набираше номера. Но Моли вече беше излязла. Анна седна на леглото със смръщено от раздразнение лице: бе напълно убедена, че на Томи му доставя удоволствие да ги стряска. Томи рече:

— Анна, леглото ти прилича на ковчег.

Анна се видя отстрани — дребна, слаба, спретната, с черен панталон и черна риза, седнала с кръстосани крака на тясното, застлано с черна покривка легло.

— Добре, ковчег да бъде — отвърна тя, но все пак стана от леглото и седна на един стол срещу него. Бавно и изпитателно Томи огледа всички вещи в стаята, като отдели на Анна почти толкова внимание, колкото и на столовете, книгите, камината, картините.

— Разбрах, че си ходил да видиш баща си?

— Да.

— За какво те викаше?

— Канеше се да кажеш „извинявай, че те питам“… — закикоти се той. Кикотенето бе нещо ново — остро, истерично, злобно. Анна усети, че я обзема паника от тези звуци. Дори изпита желание и тя да се закикоти. Овладя се, като си мислеше, Няма и пет минути, откакто е дошъл, а истерията му се предава и на мен. Внимавай.

— Канех се да го кажа, но се възпрях — отвърна тя с усмивка.

— Какъв смисъл има всичко това? Знам, че с майка ми непрекъснато ме обсъждате. Тревожите се за мен — вече спокоен, той отново започна да излъчва злорадство и злоба. Анна никога досега не бе мислила, че у Томи има злоба и злъч. Почувства се така, сякаш насреща си има непознат. Дори изглеждаше различно — безцеремонното му, мургаво, упорито лице бе разкривено от злобна усмивка, все едно бе с маска. Той я гледаше отдолу с присвити злобни очи и се усмихваше.

— Какво искаше баща ти?

— Каза, че една от фирмите, под контрола на неговата, строи язовир в Гана. Попита ме дали искам да замина и да започна работа там в служба за социални грижи. Социални грижи за африканците.

— И ти отказа.

— Обясних му, че не виждам смисъл… Искам да кажа, целият смисъл е в това те да бъдат евтина работна ръка за него. Тъй че дори да подобря здравословното им състояние, храненето и прочие, дори да изпратим децата им на училище, няма да има никакъв смисъл. Тогава той каза, че друга негова компания се занимавала с технически проекти в Северна Канада и ми предложи да работя там, пак като социален работник.

Той замълча, без да откъсва очи от Анна. Злобният непознат бе изчезнал от стаята. Сега насреща й седеше предишният Томи — намръщен, замислен, озадачен. Съвсем неочаквано той каза:

— Знаеш ли, той съвсем не е глупав.

— Никога не сме твърдели подобно нещо.

Томи се усмихна търпеливо, сякаш искаше да каже: „Не си искрена.“ А после каза на глас:

— Като му заявих, че не желая да постъпвам на подобна работа, той ме попита защо, а аз му обясних. И тогава той каза, че реагирам така заради влиянието на Комунистическата партия.

Анна се изсмя: Какво ти разправях!, и рече:

— Иска да каже, влиянието на нас двете с майка ти.

Томи я изчака да изрече това, което бе очаквал, и заяви:

— Ето, виждаш ли! Нямаше това предвид. Нищо чудно, че взаимно се мислите за глупави. Такива са очакванията ви един за друг. Като наблюдавам как се държат майка ми и баща ми, когато са заедно, направо не мога да ги позная, толкова са глупави. Ти също, когато си с Ричард.

— Добре де, какво е имал предвид тогава?

— Каза, че моят отговор на предложенията му изразявал влиянието на Комунистическата партия върху Запада. Каза, че всеки, който е бил или все още е в Комунистическата партия или въобще е имал нещо общо с нея, е мегаломан. Каза, че ако бил началник на полицията и се опитвал да изкорени някъде комунизма, щял да задава един-единствен въпрос: „Бихте ли заминали на работа в слаборазвита страна да ръководите клиника за петдесетина души?“ Всички червени щели да отговорят: „Не, защото няма смисъл да подобриш здравето на петдесетина души, след като основната структура на обществото остава непроменена.“

Наведе се напред, погледна я изпитателно и подканящо попита:

— Е, Анна?

Тя се усмихна и кимна:

— Добре де. — Но това не бе достатъчно. Тогава рече: — Съвсем не е глупаво.

— Не е — той се облегна назад с облекчение. Ала след като бе защитил баща си, тъй да се каже, от презрението на Моли и Анна, сега отдаде дължимото и на тях. — Аз обаче му заявих, че с този тест няма да изключи майка ми, нито теб, защото вие и двете бихте отишли на работа в такава клиника, нали? — За него беше особено важно тя да отговори утвърдително, но Анна държеше да отговори честно и заради самата себе си.

— Да, бих отишла, но по принцип той е прав. Точно така ще се чувствам и аз.

— Но все пак ще отидеш, нали?

— Да.

— Кой знае? Защото аз лично не смятам, че бих отишъл. Ето, не приех нито една от службите, които той ми предложи, тъй че това е доказателство. При това изобщо не съм бил комунист… само съм гледал как ти, майка ми и приятелите ви се занимавате с тези неща и те са ми повлияли. Страдам от парализа на волята.

— Това думи на Ричард ли са, парализа на волята? — възкликна Анна изумена.

— Не. Но точно това имаше предвид. Прочетох го в една от книгите за лудостта. Той всъщност каза, че в резултат на влиянието на комунистическите страни върху Европа хората престанали да правят каквото и да е усилие. Понеже всеки свикнал с мисълта, че цели страни могат напълно да се променят за три години… като Китай или Русия. И когато пред тях не съществувала перспектива за пълна промяна, те не се опитвали да правят усилие… Смяташ ли, че това е вярно?

— Отчасти да. Най-вече за хора, които от години живеят с комунистическите митове.

— До не толкова отдавна и ти самата беше комунистка, а сега говориш за комунистически митове.

— Понякога оставам с впечатлението, че упрекваш мен, майка ти и всички останали около нас, защото вече не сме комунисти.

Томи сведе глава и постоя известно време намръщен.

— Помня те, когато беше активна и непрекъснато, трескаво се занимаваше с нещо. Вече не си такава.

— Може би смяташ, че активността, независимо каква, е за предпочитане пред бездействието?

Той вдигна глава и каза рязко, укорително:

— Много добре знаеш какво искам да кажа.

— Разбира се.

— Знаеш ли какво заявих на баща си? Казах му, че ако се захвана с лицемерната му социална дейност, ще започна да организирам революционни групи сред работниците. Той изобщо не се ядоса. Каза ми, че в днешно време революциите били най-големият риск за големия бизнес и той щял да се погрижи да си осигури застраховка срещу подклажданата от мен революция. — Анна не отвърна и Томи рече: — Беше на шега, нали разбираш?

— Да, разбирам.

— Но аз му казах, че няма да му създавам грижи. Защото няма да организирам революции. Преди двайсетина години бих го направил. Не и сега. Вече знаем каква е съдбата на революционните групи — след пет години ще започнем взаимно да се изтребваме.

— Не е задължително.

Томи отправи към нея поглед, в който се четеше: Не си искрена. А иначе каза:

— Спомням си какво си говорехте с майка ми преди около две години. Ти й подхвърли: „Ако, не дай си боже, бяхме комунистки в Русия, Унгария или някъде там, твърде вероятно някоя от нас щеше да застреля другата като предателка.“ И това беше на шега, нали?

Анна каза:

— Томи, животът ни и на двете с майка ти е бил доста сложен, занимавали сме се с какво ли не. Не би могъл да очакваш от нас да сме преизпълнени с младежка увереност, с лозунги и призиви. И двете вече наближаваме средна възраст — Анна се чу да изрича това и изпита чоглаво чувство на изненада, дори неприязън. Помисли си, Говоря като уморен стар либерал. Но реши да се придържа към казаното и когато хвърли поглед към Томи, видя, че той я наблюдава доста критично:

— Искаш да кажеш — рече той, — че на моите години нямам право да изричам неща, характерни за човек на средна възраст. Да, Анна, но аз се чувствам като човек на средна възраст. Какво ще кажеш за това? — злобният непознат отново се върна и седеше насреща й с жлъчен поглед.

Тя бързо изрече:

— Томи, отговори ми на един въпрос: как би обобщил разговора с баща си?

Томи въздъхна и отново стана предишното момче.

— Когато ходя в службата му, се изненадвам. Спомням си, когато отидох там за първи път… Бях го виждал само у дома и един-два пъти у тях. И винаги съм го смятал за много… обикновен, нали разбираш? Безличен. Невзрачен. Какъвто го намирате и вие с майка ми. Когато обаче го видях за първи път в службата, се почувствах объркан… Сигурно ще ми кажеш, че е така заради властта, която притежава, заради парите. Но има и нещо друго. Изведнъж той вече не ми изглеждаше обикновен и посредствен.

Анна мълчеше и си мислеше, Накъде бие? Какво ми убягва?

Той каза:

— О, знам какво си мислиш. Че самият Томи е обикновен и посредствен.

Анна се изчерви: някога точно така си мислеше за Томи. Той забеляза, че тя се изчерви и злобно се усмихна. После каза:

— Не е задължително обикновените хора да са глупави, Анна. Много добре знам какъв съм. И тъкмо затова се чувствам объркан, когато съм в кабинета на баща си и го наблюдавам в ролята му на магнат. Защото и аз бих бил добър в тази роля. Но никога не бих могъл да я приема, защото съм с раздвоено съзнание… заради теб и майка ми. Разликата между мен и баща ми е, че аз съзнавам своята невзрачност, а той не. Зная много добре, че хора като теб и майка ми са сто пъти по-добри от него, въпреки че сте неудачници и че животът ви е толкова объркан. Но е жалко, че съзнавам всичко това. Не казвай на майка ми, но много съжалявам, че не ме е отгледал баща ми. Тогава щях да съм много щастлив да го наследя в службата.

Анна не можа да се въздържи и му хвърли бърз поглед — подозираше, че й казва всичко това именно защото иска то да стигне до Моли, за да я нарани. Но лицето му изглеждаше съсредоточено, кротко, а погледът му изцяло бе обърнат навътре. Анна усети как у нея се надига истерия. Съзнаваше, че е само отражение на неговата истерия и трескаво започна да търси думи, които да го вразумят. Видя как той извръща тежката си глава върху късия, дебел врат и поглежда към тетрадките й върху работната маса. Помисли си, Боже мой, надявам се, че не е дошъл, за да ме разпитва за тях? Или за мен? И бързо каза:

— Струва ми се, че изкарваш баща си много по-елементарен, отколкото е всъщност. Не смятам, че и неговото съзнание не се раздвоява. Веднъж каза, че в днешно време да си голям бизнесмен означава чисто и просто да си висш чиновник. Също така забравяш, че през трийсетте е минал и през комунистически период в живота си и дори за известно време е бил и бохем.

— И заради спомените си от онова време днес просто поддържа любовни връзки със секретарките си. Така се опитва да си внуши, че не е най-обикновено, порядъчно винтче в буржоазния механизъм. — Думите му прозвучаха остро и заканително и Анна си помисли, Ето какво е искал да си излее. Олекна й.

Томи каза:

— След като днес следобед бях при баща си в службата, отидох да видя Марион. Просто исках да я видя. Обикновено я виждам у нас. Беше пияна, а децата се преструваха, че нищо не забелязват. Разправяше за баща ми и секретарката му, а те се правеха, че не разбират за какво говори. — След тези думи той изчака Анна да каже нещо, като се наведе напред, присвил укорително очи. Но тя не продума и той продължи: — Защо не кажеш какво мислиш? Знам, че презираш баща ми. Защото той не е добър човек.

Анна неволно се изсмя на думата „добър“ и забеляза, че той се намръщи. Тя рече:

— Съжалявам, но не използвам тази дума.

— Че защо не? Не отговаря ли на преценката ти? Баща ми е разбил живота на Марион, а сега разбива живота и на децата си. Нали? Или ще почнеш да ме убеждаваш, че Марион е виновна?

— Томи, какво да ти кажа… Разбирам, че си дошъл, защото очакваш да ти кажа нещо смислено. Но аз просто не знам…

Бледото, изпотено лице на Томи изглеждаше убийствено сериозно и в очите му пробляскваше искреност. Но се долавяше и нещо друго — в погледа му просветваха искри на злостно задоволство. Упрекваше я, че не оправдава очакванията му. Същевременно бе доволен, че не ги оправдава. Той отново извърна глава и погледна тетрадките. Сега е моментът, помисли си Анна, да му кажа онова, което иска да чуе. Но Томи я изпревари, стана и се приближи до тетрадките. Анна цялата се напрегна и застина безмълвна. Не би понесла някой да надникне в писанията й и все пак долавяше, че Томи има право на това, но не можеше да си обясни защо. Беше й обърнал гръб, взрян в тетрадките. После извърна глава и рече:

— Защо имаш четири тетрадки?

— Не знам.

— Трябва да знаеш.

— Никога не съм си казвала: „Трябва да пиша в четири тетрадки.“ Чисто и просто така се случи.

— А защо не една?

Тя помисли и каза:

— Вероятно защото би било… голяма бъркотия. Пълен хаос.

— А защо да не е хаос?

Анна обмисляше точно какво да му каже, когато отгоре се чу гласът на Джанет: „Мамо?“

— Да? Мислех, че спиш.

— Събудих се. Жадна съм. С кого говориш?

— С Томи. Искаш ли да се качи горе да ти каже „лека нощ“?

— Да. Искам и вода.

Томи безшумно се обърна и излезе. Анна го чу как пусна крана в кухнята, а после тръгна нагоре. В този миг я връхлетяха най-разнородни чувства. Сякаш всички фибри и клетки в тялото й трептяха от възбуда. Присъствието на Томи в стаята и необходимостта да се владее пред него я принуждаваха да запази контрол над себе си. Но сега бе направо неузнаваема. Искаше й се да се смее, да плаче, дори да пищи. Идваше й да сграбчи нещо с всичка сила и да го разтърсва, разтърсва, докато… това нещо, разбира се, бе Томи. Каза си, че неговото душевно състояние се е предало и на нея. Че са я обзели неговите чувства. С изумление си спомни как искрите на злоба и омраза върху лицето му отекваха в суровия му, остър глас — все белези на разразилата се у него страхотна буря. И изведнъж осъзна, че по дланите и под мишниците й е избила студена пот. Обзел я бе страх. Всички разнородни и противоречиви чувства у нея се свеждаха до едно — ужас. Естествено не бе възможно да се страхува физически от Томи. Макар и ужасно уплашена, бе го пратила горе при детето си. Не, ни най-малко не се страхуваше за Джанет. Дочуваше как двата гласа горе се преплитат във весел разговор. Последва смях — Джанет се смееше. После чу бавни, решителни стъпки и Томи отново се появи. Веднага я попита:

— Каква според теб ще стане Джанет, като порасне? — Лицето му бе бледо и упорито, но само толкова. Анна се поуспокои. Бе застанал до работната й маса, подпирайки се с ръка. Анна отвърна:

— Не знам. Тя е само на единайсет.

— Не те ли тревожи този проблем?

— Не. Децата постоянно се променят. Откъде мога да знам какво ще иска утре?

Той се нацупи и издаде напред устни в критична усмивка и тя попита:

— Пак ли казах нещо глупаво?

— Става дума за начина, по който го каза. За тона ти.

— Съжалявам — против волята й в гласа й се долови огорчение, дори раздразнение, на което Томи реагира с лека усмивка на задоволство.

— Мислиш ли си понякога за бащата на Джанет?

Анна реагира на внезапния удар с диафрагмата си — усети как тя се сви.

— Не, почти никога. — Той я изгледа внимателно и тя продължи. — Искаш да ти кажа какво изпитвам ли? Говориш също като Мама Шугър. Тя ми ги приказваше такива: „Той е баща на детето ти.“ Или: „Бил ти е съпруг.“ Но тези приказки не означаваха нищо за мен. Какво те измъчва? Че майка ти никога не е обичала достатъчно Ричард ли? Е, всъщност тя много повече държеше на Ричард, отколкото аз на Макс Улф. — Той стоеше прав, пребледнял като платно, а погледът му бе изцяло насочен навътре. Анна се съмняваше дали изобщо я вижда. Но май слушаше внимателно, тъй че тя продължи: — Разбирам какво означава всичко това: да имаш дете от човека, когото обичаш. Но аз го разбрах едва когато обикнах един мъж. Исках да имам дете от Майкъл. А фактите са следните — родих дете от мъж, когото не обичах… — глухо добави тя, като се чудеше дали Томи я слуша. Очите му се бяха вторачили в една точка на близката стена. Той насочи тъмния си, блуждаещ поглед към нея и каза с леко саркастичен тон, какъвто не бе чувала досега от него:

— Продължавай, Анна. За мен е истинско преживяване да чуя откровенията на един опитен човек за чувствата му.

Той я гледаше невероятно сериозно, тъй че тя преглътна раздразнението си, предизвикано от сарказма му, и продължи:

— Според мен нещата стоят така. Не е толкова страшно — всъщност може и да е страшно, но не те уврежда, не те отравя отвътре — ако все някак живееш без онова, което силно желаеш. Няма нищо лошо, ако си кажеш: „Работата не ме задоволява. Способен съм да се занимавам с нещо по-значително.“ Или: „Имам нужда от любов, а в живота ми няма любов.“ Страшното е, когато се заблуждаваш, че всичко второкачествено е първокласно. Когато се преструваш, че не се нуждаеш от любов, а тя ти е необходима. Или че работата ти те задоволява, макар и ясно да съзнаваш, че си способен да вършиш и по-добра. Би било ужасно, ако от чувство на вина или нещо подобно кажа: „Обичах бащата на Джанет“ — след като много добре знам, че не съм го обичала. Или например майка ти да каже: „Обичах Ричард.“ Или върша работа, която ми харесва… — Анна млъкна. Томи бе кимнал. Не можеше да прецени дали е доволен от чутото, или го намира за толкова очевидно, че не му се слуша. Той отново се обърна към тетрадките и отвори синята. Анна видя как раменете му се затресоха от саркастичен смях, сякаш я предизвикваше.

— Какво има?

Той зачете на висок глас: „12 март 1956. Джанет изведнъж стана агресивна и трудна. Общо взето, трудна фаза.“

— Е, и?

— Спомням си как веднъж попита майка ми: „Как е Томи?“ А гласът на майка ми не е най-подходящият за поверителни неща. Тя отговори с кънтящ шепот: „О, той е в трудна фаза.“

— Сигурно наистина си бил.

— Фаза… Беше една вечер, когато двете с майка ми вечеряхте в кухнята. Лежах в леглото и се ослушвах, а вие се смеехте и разговаряхте. Слязох по стълбите, за да пия вода. Точно тогава се чувствах нещастен и се тревожех за всичко. Не можех да си уча уроците и нощем се страхувах. Разбира се, водата беше само претекст. Искаше ми се да съм с вас в кухнята заради начина, по който се смеехте. Искаше ми се да съм близо до този смях. Не исках да разберете, че ме е страх. Пред вратата те чух да казваш: „Как е Томи?“ А майка ми рече: „Той е в трудна фаза.“

— Е, и? — Анна се чувстваше напълно изтощена. Мислеше си за Джанет. Тя току-що се бе събудила и искаше вода. Да не би Томи да намеква, че Джанет е нещастна?

— С тези думи бях задраскан — мрачно продължи Томи. — През цялото си детство непрекъснато се стремях към нещо, което ми се струваше ново и значимо. Отбелязвах своите победи. Онази нощ за мен това бе победа — да преодолея себе си и да сляза по стълбите, все едно нищо не се е случило. Приближавах се до нещо важно — до усещане за своята същност. И тогава майка ми каза, че е просто „фаза“. С други думи това, което изпитвах, нямаше никакво значение. Дължеше се само на жлезите или на нещо от този род и щеше бързо да премине.

Анна не отвърна. Тревожеше се за Джанет. Но детето бе дружелюбно, весело и се учеше добре. Много рядко се будеше нощем и с нищо не бе показвала, че се бои от тъмното.

Томи рече:

— Сигурно двете с майка ми пак сте си казали, че съм в трудна фаза.

— Не сме го казали. Но сме си го помислили — отвърна Анна с иронична усмивка.

— Значи това, което изпитвам, няма никакво значение? Тогава кога ще дойде мигът, когато ще мога да си кажа: „Ето, сега изпитвам нещо истинско?“ В края на краищата, Анна… — Томи се обърна с лице към нея — животът на човека не е само преминаване от фаза във фаза. Сигурно трябва да има и някаква цел — очите му засвяткаха от омраза. И Анна каза с усилие:

— Ако смяташ, че съм достигнала някаква цел и сега те преценявам отвисоко, не е вярно.

— Фази — повтори той натъртено. — Периоди. Болки на растежа.

— Ами според мен точно по този начин жените гледат на… хората. И особено на своите деца. Първо на първо, винаги минават девет месеца, през които не знаеш дали бебето ще е момиче или момче. Понякога се чудя каква би била Джанет, ако се беше родила момче. Нима не разбираш? А после бебетата минават от една фаза в друга, докато станат деца. Една жена винаги има цялостен поглед върху едно дете, възприема го с всичките му етапи в живота. Понякога, като гледам Джанет, си я спомням като малко бебе, чувствам я вътре в утробата си, представям си я през различни периоди на детството и всичко се слива в едно цялостно усещане. — В погледа на Томи се четеше укор и сарказъм, но тя упорито продължи: — Жените така виждат нещата. Като неспирен жизнен поток. Нима това не е напълно естествено?

— Но тогава за вас ние изобщо не сме индивиди. Само временна форма на нещо. Фази — и той гневно се изсмя. Анна си помисли, че за първи път го чу действително да се смее и това я окуражи. Известно време и двамата мълчаха — той прелистваше тетрадките, полуизвърнат към нея, а тя го наблюдаваше, като се опитваше да се овладее, опитваше се да диша дълбоко, да остане спокойна и невъзмутима. Но дланите й още бяха потни. В главата й постоянно се въртеше една мисъл: сякаш се бори с нещо, с някакъв невидим враг. Почти долавяше очертанията му. Без съмнение — проявление на злото, една почти осезаема сянка на злост и разрушителност, която се бе изпречила помежду им и се опитваше да унищожи и двамата.

Най-сетне тя каза:

— Знам за какво си дошъл. Очакваш да ти кажа за какво живеем. Но ти предварително знаеш какво бих ти казала, защото ме познаваш много добре. С други думи след като знаеш какво мога да ти кажа, си дошъл само за да получиш потвърждение на нещо. — После съвсем неволно тихо добави: — Затова се и страхувам — думите й прозвучаха умолително. Томи й хвърли бърз поглед, сякаш потвърди, че с пълно право се страхува.

После упорито заяви:

— Ще ми кажеш, че след месец ще се чувствам различно. А ако не стане така? Добре де, Анна, кажи ми наистина… за какво живеем? — извърнал гръб, той се тресеше от беззвучен, победоносен смях.

— Донякъде живеем живота на съвременния стоик — каза Анна. — На хората като нас.

— Включваш и мен в числото на хората като вас. Благодаря ти, Анна.

— Проблемът ти май е в това, че имаш твърде много възможности. — Позата на раменете му й подсказа, че я слуша и тя продължи: — Благодарение на баща си можеш да отидеш в поне пет-шест страни и да започнеш каква ли не работа. Майка ти и аз, от своя страна, можем да ти осигурим всякаква работа в театъра или книгоиздаването. Би могъл също така пет-шест години да се пошляеш… Дори баща ти да откаже, ние с майка ти ще те издържаме.

— Сиреч мога да правя стотици неща, но да бъда едно-единствено — все така неотстъпчиво отвърна той. — А може би не се чувствам достоен за подобно разнообразие от възможности. Може би не съм и стоик, Анна. Познаваш ли Реджи Гейтс?

— Синът на млекаря ли? Не, но майка ти ми разказа за него.

— Че как ще пропусне такова нещо. Представям си какво ти е казала. Работата е там — и не се съмнявам, че го е изтъкнала — „той няма никакви възможности“. Единственият му шанс е стипендията и ако не успее да вземе изпита, не му остава нищо, освен цял живот да бъде млекар като баща си. Но ако вземе изпита, а той непременно ще го вземе, минава в нашата класа. Той няма пред себе си стотици възможности. Има само една-единствена. Но той наистина знае какво иска. Не страда от парализа на волята.

— Ти завиждаш на Реджи Гейтс заради спънките в живота му, нали?

— Да. И знаеш ли какво, той е тори[1]. Смята, че хората, които роптаят срещу системата, не са наред. Миналата седмица ходихме с него на мач. Иска ми се да съм на негово място. — Томи отново се изсмя, но този път Анна изтръпна от смеха му. Той продължи: — Помниш ли Тони?

— Да — отвърна Анна, като си спомни един негов съученик, който бе изненадал всички с отказа си да постъпи в армията. Вместо да отиде войник, две години работи във въгледобивна мина за голямо неудоволствие на благовъзпитаното си семейство.

— Преди три седмици Тони стана социалист.

Анна се засмя, а Томи продължи:

— Там е цялата работа. Нали помниш, че отказа да постъпи в армията? Направи го само за да подразни родителите си. Много добре знаеш, че е така, Анна.

— Да, но той устоя докрай, нали?

— Много добре познавам Тони. Ясно ми е, че това бе едва ли не… шега. Веднъж дори ми каза, че даже не бил сигурен дали е прав. Но не искал да позволи на родителите си да му се изсмеят… точно това му бяха думите.

— Няма значение — настоя на своето Анна. — Сигурно не му е било лесно… две години да върши такава работа, но е устоял докрай.

— Това не е достатъчно, Анна. По същите причини стана и социалист. Познаваш този тип нови социалисти… най-вече оксфордски възпитаници. Канят се да издават списание… „Лефт Ривю“ или нещо подобно. Виждал съм ги. Крещят лозунги и се държат като…

— Томи, глупаво е…

— Не е. Вършат всичко това, защото сега никой не може да постъпи в Комунистическата партия и те търсят заместител. И приказват на ужасен жаргон… чувал съм ви с майка ми да им се подигравате, но защо те могат да го използват? Защото са млади, предполагам, че ще заявиш ти, но това съвсем не е достатъчно. Чуй какво ще ти кажа. След около пет години Тони вече ще заема добър пост в Националния борд по въгледобива или нещо такова. Сигурно ще е и лейбъристки депутат. Ще произнася речи за какви ли не леви или социалистически начинания… — гласът му отново стана писклив. Беше се задъхал.

— А може да върши и много полезна работа — заяви Анна.

— Само че той не вярва в това. Всичко у него е поза. Има си приятелка. Щели да се женят. Социоложка. И тя е от тайфата. Току търчат да лепят афиши и да крещят лозунги.

— Говориш така, сякаш им завиждаш.

— Не ми говори покровителствено, Анна. Не ми трябва снизхождението ти.

— Не съм искала подобно нещо. И не мисля, че е така.

— Да, така е. Знам, че ако разговаряш с майка ми за Тони, би казала съвсем различни неща. А само ако видиш това момиче… направо си представям какво би казала. Тя се държи по майчински. Защо не си откровена с мен, Анна? — Той направо изкрещя тези думи с разкривена физиономия в лицето й. Изгледа я свирепо, после бързо се извърна и сякаш придобил кураж от изблика си на гняв, заразглежда тетрадките й. Обърна й упорито гръб и с цялата си поза подсказваше, че няма да й разреши да му попречи.

Анна стоеше безмълвна с ужасното усещане, че е изложена на показ, и си наложи да не мърда. Измъчваше я мисълта за съкровените неща, написани там. Той продължаваше да чете с упорита трескавост, а тя просто седеше. После усети, че от пълно изтощение започна да я обзема безразличие и смътно си помисли, И какво толкова? Щом точно това му е нужно, има ли значение какво изпитвам аз?

След известно време, някъде след около час, той попита:

— Защо непрекъснато си променяш почерка? И заграждаш някои неща в скоби? А и придаваш значение на едни чувства за сметка на други? Как решаваш кое е важно и кое не е?

— Не знам.

— Това не е отговор. Много добре знаеш. Ето, тук си писала нещо, когато все още живееше в нашата къща. „Стоях на прозореца и гледах надолу. Улицата ми се струваше безкрайно далече. Изведнъж си представих, че съм се хвърлила от прозореца. Видях се как лежа на паважа. А после сякаш застанах до тялото на паважа. Усещах се като двама души едновременно. Кръв и мозък се бяха разпръскали наоколо. Наведох се и започнах да ближа кръвта и мозъка.“

Той й хвърли укорителен поглед, а Анна все така мълчеше.

— След като си го написала, си го оградила с дебели скоби. А после си продължила: „Отидох до магазина и купих фунт и половина домати, половин фунт сирене, бурканче сладко от череши и 100 грама чай. Направих салата от домати и изведох Джанет на разходка.“

— Е, и?

— Всичко това в един и същи ден. Защо си оградила със скоби първата част за близането на кръвта и мозъка?

— На всички понякога ни се привиждат безумни неща — как лежим мъртви на паважа, как се самоубиваме или сме канибали, или нещо подобно.

— И тях не ги смяташ за важни?

— Не.

— Важни са доматите и чаят, така ли?

— Да.

— Какво те кара да мислиш, че лудостта и жестокостта не са така съществени, както… ежедневието?

— Не става дума за това. Не лудостта и жестокостта ограждам в скоби, а нещо друго.

— Какво? — Той настойчиво търсеше отговор и Анна, напълно обезсилена от умора, се помъчи да му го даде.

— Става дума за различни усещания. Не разбираш ли? В един обикновен ден, когато пазарувам, готвя, занимавам се с Джанет и работя, изведнъж имам мигове на лудост… Написано черно на бяло, това изглежда ужасно и драматично. Просто защото го записвам. А действителните неща, които се случват този ден, са съвсем обикновени.

— Тогава защо го записваш? Не виждаш ли, че цялата тази тетрадка, синята, е в изрезки от вестници, с подобни на това за кръвта и мозъка неща, които са оградени в скоби или зачеркнати. А после идва покупка на домати и чай.

— Сигурно е така. Това е, защото постоянно се опитвам да предам истината, но съзнавам, че не успявам.

— А може би това е истината — изведнъж възкликна той. — Точно това е истината, но ти не можеш да я понесеш и затова я зачеркваш.

— Може би.

— И защо са ти четири тетрадки? Какво щеше да се получи, ако имаше една голяма тетрадка, без всичките тези подразделения, скоби и различен почерк?

— Казах ти вече, хаос.

Той се обърна да я погледне и рече заядливо:

— Изглеждаш толкова нормална и примерна, а виж какви работи пишеш.

Анна рече:

— Прозвуча ми като майка си. Тя точно така ме критикува… с този тон.

— Не се измъквай, Анна. Страхуваш ли се от хаоса?

Анна почувства как стомахът й се свива от необясним страх и след малко отвърна:

— Сигурно се страхувам.

— Значи не си искрена. В края на краищата нали винаги изразяваш мнението си? Така е… и презираш хора като баща ми, които си слагат капаци. Но ти също си слагаш капаци. И то по същата причина. Страхуваш се. Ти си безотговорна. — След тази окончателна оценка намръщените му, укорителни устни се разтегнаха в доволна усмивка. Анна разбра, че той тъкмо за това е дошъл. Тъкмо към този миг е бил насочен разговорът им през цялата вечер. Той се канеше да продължи, но в миг на прозрение тя рече:

— Често оставям вратата си отворена… Да не би да си идвал да четеш тетрадките ми?

— Да. Бях тук и вчера, но през прозореца видях, че идваш, и се измъкнах, без да ме забележиш. И стигнах до заключението, че не си искрена, Анна. Ти си щастлив човек, но…

— Аз? Щастлива? — възкликна Анна иронично.

— Поне удовлетворена. Да, така е. Много повече от майка ми… или който и да е друг от моите познати. Но колкото до тетрадките, всичко там е лъжа. Седиш си тук и пишеш ли, пишеш, без никой да те вижда, а това е нагло, както ти казах и преди малко. И не си в състояние да бъдеш дори достатъчно искрена да си това, което си… всичко е разделено на части и раздробено. Тъй че от къде на къде ще ми говориш с покровителствен тон и ще ми разправяш: „В лоша фаза си.“ Ако ти самата не си в лоша фаза, то е само защото изобщо не можеш да бъдеш във фаза — толкова много се стараеш да се раздробиш на части. Щом всичко е хаос, значи е така. Не мисля, че съществува някакъв порядък — ти сама си го създаваш, и то от страх. Мисля, че хората изобщо не са добри, всички са канибали и ако трябва да си говорим истината, никой за никого не го е грижа. В най-добрия случай хората могат да са добри към отделен човек или към роднините си. Но това не означава да си добър, това е егоизъм. Ние изобщо не сме по-добри от животните, а само се преструваме. И ни най-малко не държим един на друг. — Той седна насреща й. Отново бе твърдоглавото, мудно момче, което познаваше. А после изведнъж високо, ужасяващо се закикоти. Видя как в него пак проблесна злоба и каза:

— Е, май няма какво да добавя, нали?

Той се наведе и рече:

— Ще ти дам още една възможност, Анна.

— Какво? — сепна се тя, готова едва ли не да се изсмее. Но изражението му бе ужасяващо и след кратко мълчание тя рече: — Какво искаш да кажеш?

— Сериозно говоря. Отговори ми на един въпрос. Преди живееше с една философия, нали?

— Така е.

— А сега говориш за комунистически митове. В какво вярваш сега? И не ми споменавай думи като стоицизъм, те нищо не значат.

— Нещата ми изглеждат горе-долу така: От време на време, сигурно веднъж в столетието, се възпламенява някакъв заряд от вяра. Все едно кладенец се изпълва догоре с вяра, а после изведнъж бликва със страхотна сила в една или друга страна и това е тласък напред за целия свят. Защото представлява размах на въображението и показва какви възможности се разкриват пред целия свят. През нашия век това се случи през 1917 година в Русия. Както и в Китай. А после кладенецът отново пресъхва, защото, както казваш ти, жестокостта и грозотата са всесилни. Но кладенецът постепенно започва отново да се пълни. След което отново идва нов мъчителен тласък напред.

— Тласък напред ли? — повтори той.

— Да.

— Въпреки всичко тласък напред значи, така ли?

— Да, защото всеки пореден път мечтата става все по-осезаема. Ако хората мечтаят за нещо, неминуемо ще настъпи мигът, когато ще го постигнат.

— Да мечтаят за какво?

— За това, което спомена… за доброта, благородство, прогонване на животинското у човека.

— А на нас днес какво ни остава?

— Да поддържаме мечтата жива. Защото след нас идват нови поколения без… парализа на волята — завърши тя въодушевено и енергично кимна. Докато говореше, си помисли, че звучи като Мама Шугър в края на сеанс: „Човек трябва да вярва!“ Тромпети и фанфари. По лицето й сигурно е била изписана едва доловима, самообвинителна усмивка. Усети, че е така, макар и да вярваше в това, което говореше, защото Томи й кимаше с някакво ядно злорадство. Телефонът иззвъня и той каза:

— Сигурно е майка ми, проверява как се развива фазата ми.

Анна се обади, отговаряше само с „да“ и „не“, а после постави обратно слушалката и се обърна към Томи.

— Не, не беше майка ти, но очаквам посетител.

— Тогава трябва да си вървя. — Той се надигна бавно, с характерната си, тромава мудност. После възвърна предишното си, блуждаещо, вглъбено изражение, с което беше дошъл. Каза й:

— Благодаря ти, че поговори с мен — но всъщност казваше: „Благодаря ти, че потвърди това, което очаквах да видя у теб.“

Веднага след като Томи си тръгна, Анна позвъни на Моли, която току-що се бе прибрала от театъра. Каза й:

— Томи беше тук и преди малко си тръгна. Направо ме плаши. Не знам какво не е наред, има нещо ужасно и не мисля, че му казах каквото трябва.

— А той какво казва?

— Ами той казва, че всичко е отвратително.

— Така си е — рече Моли високо и бодро. През тези няколко часа след разговора им за Томи тя бе изиграла ролята на жизнерадостна хазяйка — ненавиждаше самата роля и цялата пиеса, но продължаваше да я играе. Отбила се бе и в кафенето с няколко актьори от трупата, където беше прекарала приятно. Нямаше и помен от предишното й настроение.

— Обади ми се Марион от телефонната кабина долу. Пристигнала специално с последния влак, за да се видим.

— Какво иска, за бога? — попита Моли с раздразнение.

— Нямам представа. Беше пияна. Ще ти кажа утре сутринта. Моли… — Анна усети, че я обзема паника, като си спомни как си бе тръгнал Томи. — Моли, трябва да направим нещо за Томи, и то веднага. Сигурна съм.

— Ще поговоря с него — каза Моли делово.

— Марион е вече на вратата. Трябва да й отворя. Лека нощ.

— Лека! Утре сутринта ще ти докладвам за душевното състояние на Томи. Струва ми се, че се тревожим напразно. В края на краищата помисли си само колко ужасни сме били и ние на неговата възраст — Анна чу силния, безгрижен смях на приятелката си преди тракването на слушалката.

Натисна копче да отвори външната врата и се вслуша в тежките, тромави стъпки на Марион по стълбите. Няма да отиде да й помогне, защото на Марион несъмнено ще й стане неприятно.

Когато Марион влезе, усмихна се почти като Томи: с предварително заучена и насочена към цялото помещение усмивка. Добра се до стола, на който бе седял Томи, и тежко се отпусна на него. Беше тежка жена — висока, с подпухнала, уморена плът. Лицето й бе пухкаво или по-скоро с размазани очертания, а погледът в кафявите й очи бе едновременно блуждаещ и подозрителен. Като момиче била стройна, весела, закачлива. „Девойче като лъскав кестен“ — обичаше да казва Ричард навремето с обич, а сега с неприязън.

Марион оглеждаше наоколо, като ту присвиваше очи, ту се кокореше. Усмивката й бе изчезнала. Личеше, че е порядъчно пийнала и че Анна трябва да се опита да я сложи да легне. Междувременно Анна седна насреща й, за да може Марион да я фокусира — на същия този стол бе седяла и срещу Томи.

Марион нагласи така главата и очите си, че да вижда добре Анна и каза с усилие:

— Голяма щастливка… си ти… Анна. Според мен наистина… е… голямо щастие… че можеш да си живееш… както си искаш. Каква хубава стая. При това си… си… свободна… Правиш каквото си поискаш.

— Марион, нека те сложа да си легнеш. Ще говорим утре сутринта.

— Мислиш, че съм пияна — изведнъж отчетливо изрече Марион с негодувание в гласа.

— Разбира се, че си пияна. Но няма значение. Трябва да си легнеш.

Анна внезапно се почувства изнемощяла и усети умората си като тежки длани, които притискат надолу нозете и ръцете й. Беше се отпуснала на стола и се бореше с пристъпите на умора.

— Дай ми да пия… да пия… да пия… нещо — заповтаря Марион сърдито.

Анна се размърда, отиде в кухнята, напълни чаша с останалия в чайника слаб чай, добави лъжичка уиски и го занесе на Марион.

Марион каза „бббблагодаря“, отпи глътка и кимна с глава. Държеше чашата внимателно, нежно, обгърнала я с ръце.

— Как е Ричард? — попита тя отчетливо, а лицето й се смръщи от усилието да изговори думите. Беше подготвила въпроса си още отвън. Анна, тъй да се каже, го преведе на нормалния език на Марион и си помисли, Боже мой, Марион ревнува от мен, а това никога не ми е идвало наум.

Отвърна сухо:

— Марион, ти по-добре от мен би трябвало да знаеш.

Видя как сухият й тон потъна в пиянското пространство помежду им. Видя как мозъкът на Марион се блъска подозрително върху смисъла на думите. Тогава каза бавно и отчетливо:

— Няма защо да ревнуваш от мен. Ако Ричард ти е казал нещо, то не отговаря на истината.

— Не ревнувам от теб — отвърна Марион със съскащ напън. Думата ревнувам събуди ревността й. В следващите няколко мига се държа като ревнива жена, лицето й се изкриви, докато оглеждаше някои вещи в стаята, явявали се в ревнивите й фантазии, а погледът й непрекъснато бягаше към леглото.

— Не е вярно.

— Не че… има някакво значение — отвърна Марион с почти доброжелателен смях. — Защо не и ти, след като… са толкова много? Ти поне не ме караш да се чувствам унизена.

— Изобщо нямам нищо общо.

Сега Марион повдигна брадичка и изпи разредения чай с уиски на три глътки.

— Точно това ми трябваше — каза тя тържествено, като подаде чашата на Анна, за да я напълни отново. Но Анна не я пое:

— Марион, радвам се, че си дошла да ме видиш, но ти наистина грешиш.

Марион запремига отвратително и каза по пиянски закачливо:

— Струва ми се, че съм дошла, защото ти завиждам. Ти си това, което искам да бъда аз… свободна си, имаш си любовници и правиш каквото си поискаш.

— Не съм свободна — каза Анна и като долови сухия си тон, усети, че трябва да го смени: — Марион, бих искала да се омъжа. Не ми харесва да живея по този начин.

— Много е лесно да го кажеш. Стига да речеш, и ще се омъжиш. Май че трябва да ми разрешиш да пренощувам тук тази нощ. Изпуснах и последния влак. А Ричард е много стиснат, за да взема такси. Ричард е ужасно стиснат. Да, така е. — (Анна забеляза, че като започна да се оплаква от мъжа си, Марион вече не изглеждаше толкова пияна.) — Можеш ли да си представиш колко е стиснат? Той е страхотно богат. Знаеш ли, ние сме от единия процент богаташи… но той всеки месец ми проверява сметките. Хвали се, че влизаме в елитния един процент, а като си купих дизайнерска рокля, започна да ме укорява. Разбира се, когато преглежда сметките ми, гледа и колко съм похарчила за алкохол, но и парите го интересуват.

— Защо не си легнеш?

— Къде да легна? Кой е горе?

— Джанет и квартирантът ми. Но има още едно легло.

Очите на Марион радостно се озариха от хрумналото й подозрение:

— Колко странно, че си имаш квартирант. При това мъж, колко странно.

Анна отново преведе репликата й на своя език и си представи как двамата с Ричард й се присмиват, когато Марион е трезва. Одумват я за мъжа квартирант. Анна изпита внезапно отвращение, което я обземаше много по-рядко, отколкото преди — отвращение към хора като Марион и Ричард. Помисли си, Може и да не е лек животът ми, но поне не общувам с хора като Марион и Ричард, не живея в свят, където една жена не може да има мъж квартирант, без злобно да я одумват.

— Как гледа Джанет на това, че живееш с мъж в апартамента?

— Марион, аз не живея с мъж. Просто имам голямо жилище и давам една стая под наем. Той беше първият човек, който дойде да види стаята и я хареса. Най-горе има друга, малка стая, която е празна. Моля те, нека те сложа да си легнеш.

— Но аз мразя да си лягам. Някога това бе най-щастливото време в живота ми. Когато бяхме младоженци. Затова и ти завиждам. Вече никой мъж няма да ме пожелае. Всичко свърши. От време на време Ричард спи с мен, но се насилва. Мъжете са толкова глупави, нали знаеш, смятат, че ние не разбираме. Анна, спала ли си някога с мъж, когато знаеш, че се насилва?

— Така беше по време на брака ми.

— Да, но ти си го оставила. Браво на тебе. Чувала ли си, че един мъж се влюби в мен… Искаше да се ожени за мен и разправяше, че ще вземе и децата. Ричард се престори, че отново ме обича. Всъщност искаше да ме задържи само като бавачка на децата. Това беше всичко. Защо ли не го оставих, когато разбрах, че само това му трябва! Знаеш ли, че Ричард ме заведе на почивка това лято? Всяка нощ беше така: лягахме си и той започваше да се насилва. Знаех, че през цялото време мисли за онази малка развратница в службата си — подаде празната чаша на Анна и каза заповеднически: „Напълни я!“ Анна отиде пак в кухнята, сипа от същия чай с малко уиски и се върна. Марион го изпи и отново захленчи високо и самосъжалително: — Как би се чувствала, ако знаеш, че повече никой мъж няма да те обича? Когато заминахме на почивка, смятах, че ще бъде различно. Кой знае защо мислех така. Първата вечер отидохме в ресторанта на хотела, а на съседната маса седеше една млада италианка. Ричард се зазяпа в нея и сигурно мислеше, че не забелязвам. А после заяви, че трябвало рано да си легна. Искаше да свали италианката. Но аз не пожелах да си легна рано — тя издаде остро ридание, примесено със задоволство. — Не, казах аз. Дошъл си на почивка с мен, а не да сваляш мадами. — Очите й се зачервиха от отмъстителни сълзи и по пълните й бузи избиха неприятни червени петна. — Разправя ми: „Нали имаш децата?“ Но защо съм длъжна да мисля за децата, след като той пет пари не дава за мен? Точно това му казвам. Но не го разбира. Защо трябва да те е грижа за децата на един мъж, щом той не те обича? Не е ли така, Анна? Кажи, не е ли така? Хайде, кажи нещо, така е, нали? Когато ми направи предложение за женитба, ми каза, че ме обича. Не ми каза, ще ти направя три деца, а после тръгвам по развратници и те оставям с децата. Кажи нещо, Анна. Ти си добре, живееш само с едно дете и правиш каквото си поискаш. За теб не е трудно да изглеждаш добре за Ричард, когато се отбива набързо от време на време.

Телефонът иззвъня само веднъж и спря.

— Сигурно е някой от любовниците ти — каза Марион. — Може би Ричард. Ако е той, кажи му, че съм тук. Че няма да го оставя на мира. Чуваш ли?

Телефонът отново звънна и продължи да звъни настойчиво.

Анна отиде да отговори, като си мислеше, Марион започва да се държи като почти напълно трезва. Каза:

— Ало — и изведнъж чу писъка на Моли:

— Анна, Томи се простреля.

— Какво?

— Да. Прибра се веднага след като се обади ти. Качи се горе, без да казва нищо. Чух трясък, но помислих, че е тряснал вратата. А после чух стон, много по-късно. Извиках му, но той не отговори и реших, че ми се е причуло. После ме обзе някакъв необясним страх, излязох от стаята и какво да видя — по стълбите тече кръв. Не знаех, че има пистолет. Още е жив, но ще умре… Разбрах го от думите на полицаите. Ще умре… — изпищя тя.

— Ще дойда в болницата. Коя болница?

Чу се мъжки глас: „Нека аз да й се обадя, госпожице.“ А после мъжът каза:

— Ще закараме приятелката ви и сина й в болницата „Сен Мери“. Мисля, че приятелката ви се нуждае от вас.

— Идвам веднага.

Анна се извърна към Марион. Главата на Марион бе клюмнала на една страна, а брадичката й се опираше на гърдите. Анна с усилие я привдигна от стола, завлече я, като се олюляваше, до леглото и я положи на него. Марион бе отпусната, с отворена уста и мокро от слюнки и сълзи лице. Бузите й пламтяха от алкохола. Анна я зави с одеяла, изгаси печките и лампите и изтича на улицата така, както си бе облечена вкъщи. Отдавна минаваше полунощ. Не се виждаше никой. Нямаше такси. Затича, полуридаеща, по улицата, зърна насреща си полицай и се втурна към него.

— Трябва да се добера до болницата — каза тя, като го сграбчи.

Иззад ъгъла се появи друг полицай. Единият я подкрепяше, докато другият намери такси и я откара в болницата. Томи беше още жив, но го чакаха да издъхне, преди да съмне.

[1] Тори — поддръжник на Консервативната партия във Великобритания. — Б.пр. ↑

Тетрадките

[В черната тетрадка под заглавието „Източник“ вляво бе оставено празно място. А отдясно под заглавието „Пари“ листът бе изписан от край до край.]

Писмо от мистър Реджиналд Тарбруке, Обединена телевизия, до мис Анна Улф: „Миналата седмица прочетох — съвсем случайно, признавам! — прекрасната Ви книга «Границите на войната». Веднага бях завладян от нейната свежест и прямота. Естествено ние търсим подходящи теми за телевизионни пиеси. Много бих искал да обсъдя този въпрос с Вас. Надявам се да не откажете да изпиете с мен едно питие в един часа следващия петък. Може би знаете заведението «Черният бик» на ул. «Грейт Портлънд». Моля да ми се обадите.“

Писмо от Анна Улф до Реджиналд Тарбруке: „Много Ви благодаря за писмото. Смятам, че трябва да кажа още в самото начало, че съм гледала твърде малко пиеси, които да ме подтикнат да пиша за телевизията. Много съжалявам.“

Писмо от Реджиналд Тарбруке до Анна Улф: „Много Ви благодаря за откровеността. Напълно съм съгласен с Вас и затова Ви писах веднага щом прочетох възхитителния Ви роман «Границите на войната». Имаме огромна нужда от свежи, откровени, истински стойностни пиеси. Бихте ли обядвали с мен следващия петък в «Червеният барон»? Това е едно малко, непретенциозно заведение, но правят хубави пържоли.“

От Анна Улф до Реджиналд Тарбруке: „Много Ви благодаря, но аз съм убедена в онова, което Ви писах. Ако смятах, че е възможна телевизионна адаптация на «Границите на войната», която да ме удовлетвори, бих имала друго отношение. Но при настоящето положение… Искрено Ваша.“

От Реджиналд Тарбруке до мис Улф: „Жалко че не са останали много писатели с Вашата възхитителна почтеност! Уверявам Ви, че не бих си позволил да Ви пиша, ако действително не търсехме истински таланти. Телевизията се нуждае от истински неща. Моля Ви да се срещнем и да обядваме в «Бялата кула» следващия понеделник. Мисля, че ни е необходимо време да поговорим по-подробно и на спокойствие. Искрено Ваш.“

Обяд с Реджиналд Тарбруке, от Обединена телевизия, в „Бялата кула“. Сметка: 6 лири, 15 шилинга, 7 пенса.

Докато се обличах за обяда, си мислех какво удоволствие би доставило на Моли да изиграе някоя роля. Реших да си придам вид на жена писателка. Имах една пола, доста дълга, както и блуза, не съвсем по мярка. Облякох ги и си сложих оригинален гердан. И дълги коралови обеци. Съвсем като жена писателка. Чувствах се обаче ужасно неловко — сякаш съм се пъхнала в чужда кожа. Подразних се. Нямаше смисъл да се сравнявам с Моли. В последния момент се облякох, както винаги. Разговорът ми струваше големи усилия. Мистър Тарбруке (наричайте ме Реджи) бе изненадан: беше очаквал да види жена писателка. Хубав англичанин на средна възраст, с пухкаво лице.

— Е, мис Улф — мога ли да ви наричам Анна — какво пишете в момента?

— Прехранвам се с хонорари от „Границите на войната“. — Той леко се изненада, говорех като човек, който се интересува само от пари.

— Сигурно романът има страхотен успех.

— Преведен е на двайсет и пет езика — казвам нехайно. Шеговита гримаса — от завист. Превключвам и заговарям с тон на отдаден на изкуството творец: — Разбира се, не искам да бързам с втория. Вторият роман е извънредно важен, нали?

Той е доволен и се отпуска.

— Не на всеки се удава да успее с първия — казва с въздишка.

— Вие сигурно пишете.

— Много сте проницателна, как се досетихте. — Отново машиналната шеговита гримаса, искрици своенравност. — В чекмеджето си държа до половина написан роман… но сред цялата суматоха не остава време за писане.

Разискваме тази тема, докато похапваме скариди и основното ястие. Изчаквам да чуя неминуемото:

— Естествено човек се бори ли, бори, за да успее да прекара нещо що-годе свястно през ситото. Разбира се, тия момчета на върха нямат и представа. — (Той самият е на половин стъпало от върха.) — Абсолютно никаква. Пълни глупаци. Понякога човек се чуди защо се напъва.

Халва и турско кафе. Запалва пура, а на мен купува цигари. Още не сме заговорили за възхитителния ми роман.

— Кажи ми, Реджи, имаш ли намерение да закараш целия екип в Централна Африка, за да снимате „Границите на войната“?

За миг физиономията му замръзва, а после отново възвръща очарователния си израз.

— Радвам се, че ми задаваш такъв въпрос, защото естествено това е много важно.

— Пейзажът играе значителна роля в романа.

— О, съществена, напълно съм съгласен. Направо чудесна. Какво усещане имаш за природата! Просто долавях мириса на местността. Забележително.

— В студио ли ще снимаш?

— Да, всъщност това е проблемът и затова исках да поговорим. Анна, ако те попитат, как би определила основната тема на романа? Съвсем простичко, защото телевизията борави с прости неща.

— Съвсем простичко казано, за расовата дискриминация.

— Да, наистина, съгласен съм, отвратително нещо, разбира се, аз никога не съм го изживявал лично, но когато прочетох романа ти — направо ужасно! Но се чудя дали ще ме разбереш правилно — надявам се. Невъзможно е да се заснеме „Границите на войната“… (своенравна гримаса) за синия екран точно както е написан. Ще трябва да се опрости, като се запази чудесният му основен замисъл. Какво ще кажеш действието да се развива в Англия… почакай, не бързай. Сигурно няма да имаш възражения, ако успея да ти представя как аз виждам нещата… телевизията е въпрос на визия, нали така? Дали човек може да види нещо? В това се състои проблемът, но се страхувам, че някои наши писатели понякога го забравят. Позволи ми да ти обясня как виждам нещата. Става дума за военновъздушна тренировъчна база по време на война. В Англия. Аз самият съм бил там… о, не, не бях от момчетата в униформа, бях просто писарушка. И може би затова книгата ти ми направи такова впечатление. Предала си атмосферата много вярно…

— Каква атмосфера?

— Боже мой, ти си чудесна, истинският творец е винаги чудесен, в повечето случаи не знае какво е постигнал…

Изведнъж неволно казах:

— А може би знае, но не е доволен от постигнатото.

Той се намръщи, реши да пропусне забележката покрай ушите си и продължи:

— Невероятно автентична… цялата безнадеждност на положението… цялата трескавост… никога сетивата ми не са били толкова изострени… И така, предлагам следното. Ще запазим същината на книгата ти, защото, напълно съм съгласен, тя е важна. Военновъздушна база. Млад пилот. Той се влюбва в едно момиче от селото. Родителите му възразяват… класови проблеми естествено. За съжаление такива неща наистина все още съществуват в тази страна. Двамата влюбени трябва да се разделят. А накрая идва прекрасната сцена на гарата — той заминава и е ясно, че ще го убият. Не, почакай малко, представи си го за миг… Какво ще кажеш?

— Значи искаш да напиша нов сценарий?

— И да, и не. Всъщност романът ти представлява обикновена любовна история. Да, така е. Расовата дискриминация… да, разбирам, че е страхотно важна, напълно съм съгласен, че е нещо чудовищно, но в края на краищата всичко се свежда до една вълнуваща любовна история. Всички елементи са налице, повярвай ми, това е направо… нова „Кратка среща“[1], надявам се да видиш всичко така ясно, както го виждам аз… не забравяй, че телевизията е чисто и просто въпрос на виждане.

— Не ще и дума, но то значи да зарежем „Границите на войната“ и да напиша нещо съвсем ново, нали?

— Е, не съвсем, защото книгата е толкова известна и толкова прекрасна, а и бих искал да запазя заглавието, защото „границата“ в случая не е географско понятие, а носи скрит смисъл. Поне аз го виждам така. Става дума за границите на преживяванията.

— Може би трябва да ми опишете в писмо всички изисквания, на които трябва да отговаря един нов телевизионен сценарий?

— Не съвършено нов обаче. (Своенравни искрици.)

— Не мислиш ли, че хората, които са прочели романа, ще се изненадат да го видят превърнат в някаква си „Кратка среща на криле“? (Своенравна гримаса.)

— Скъпа Анна, не, те няма да се изненадат на нищо, което идва от вълшебната телевизионна кутия.

— Е, обядът беше чудесен.

— О, скъпа ми Анна, имаш право, разбира се, че си права. Но при цялата си интелигентност трябва да разбереш, че не можем да снимаме в Централна Африка, момчетата горе чисто и просто няма да ни отпуснат толкова пари.

— Да, така е, разбира се, но… но аз тъкмо това споменах в писмата си.

— Но би се получил страхотен филм. Кажи да поговоря ли с един приятел от филмовата студия?

— Вече минах по този път.

— О, боже мой, разбирам, наистина разбирам. Но не ни остава нищо друго освен да упорстваме. Понякога, когато се прибирам вечер и погледна бюрото си — с купища романи за евентуална адаптация, стотици сценарии, а нещастният ми недовършен роман стои в чекмеджето и месеци не съм имал време да го погледна — се утешавам с мисълта, че все пак понякога успявам да прокарам нещо свежо и автентично през ситото. Моля те, обмисли предложението ми за „Границите на войната“, наистина мисля, че ще стане чудесен филм.

Излизаме от ресторанта. Двама сервитьори ни изпращат с поклон. Реджиналд поема палтото си, пъха монета в ръката на портиера с лека, почти извинителна усмивка. Вървим по тротоара. Много съм недоволна от себе си: защо ми трябваше да идвам? След като бях напълно наясно какво точно ще стане още при първото писмо от телевизията. Само дето тия хора са по-неприятни, отколкото човек може да си представи. Но след като бях наясно, защо дойдох? За да се уверя ли? Чувството ми на отвращението към себе си започва да прераства в друго усещане, което познавам отлично — лека истерия. Добре съзнавам, че след миг ще кажа нещо нередно, грубо, обвинително или самообвинително. Настъпва момент, когато знам, че трябва да млъкна, защото иначе може да се впусна в приказки, които не съм в състояние да овладея. На улицата сме и той иска да се отърве от мен. Тръгваме към станцията „Тотнъм Корт Роуд“ на метрото. Казвам:

— Реджи, знаеш ли какво всъщност искам да направя с „Границите на войната“?

— Кажи, скъпа? (Но неволно се намръщва.)

— Искам да направя по него комедия.

Той спира от изненада. Отново тръгва.

— Комедия ли? — хвърля ми бърз кос поглед, в който напира цялата му непритворна неприязън към мен. А после казва: — Скъпа моя, всичко е великолепно приповдигнато, недвусмислена трагедия. Не си спомням нито една комична сцена.

— Но нали помниш онази трескавост, за която спомена, пулса на войната?

— Да, скъпа, много добре.

— Съгласна съм с теб, че книгата е точно за това.

Пълно мълчание. Хубавото ми очарователно лице се стяга. Той застава нащрек, в израза му се долавя предпазливост. Гласът ми е остър, гневен, изпълнен с отвращение. Отвращение към самата себе си.

— Трябва да ми обясниш какво точно имаш предвид.

Стигнали сме до входа на метрото. Хора, хора. Продавачът на вестници няма лице. По-скоро няма нос, устата му е зейнала, със заешки зъби, а очите му се губят под струпеи.

— Да вземем например твоята история — започвам аз. — Млад летец, смел, красив, неустрашим. Местна девойка, красивата дъщеря на тамошния бракониер. Военна Англия. База за обучение на пилоти. А сега си представи сцената, която сме виждали стотици пъти във филмите — самолети летят над Германия. Кадър от столовата на пилота — снимки на момичета, по-скоро красиви, отколкото сексапилни, не върви да показваме, че нашите момчета имат първични инстинкти. Красив младеж чете писмо от майка си. Спортни трофеи над камината.

Пълно мълчание.

— Да, скъпа моя, съгласен съм, че твърде често правим такива филми.

— Самолетите се приземяват. Два липсват. Скупчили се, мъжете чакат и гледат към небето. Кадър на лице с нервно потрепващ мускул. Кадър на спално помещение. Празно легло. Влиза млад мъж. Не казва нищо. Сяда на кревата си и гледа към празното легло. На лицето му потрепва мускул. После отива към празното легло. На леглото има плюшено мече. Той го вдига. На лицето му потрепва мускул. Кадър на самолет в пламъци. Отново младият мъж с плюшеното мече гледа снимките на красива девойка — не, не на девойка, по-скоро на булдог. Отново кадър на самолета в пламъци и националният химн.

Следва мълчание. Вестникарят без нос, със заешка уста крещи: „Война в Квемой[2]. Война в Квемой.“ Реджи решава, че не е разбрал, тъй че се усмихва и казва:

— Но ти, мила Анна, каза комедия.

— Ти си достатъчно прозорлив, за да разбереш за какво всъщност е книгата — за носталгията по смъртта.

Той се намръщва и този път намръщеният му израз не се променя.

— Засрамих се и искам да се коригирам — да направим комедия за безсмисления героизъм. Да създадем пародия на онази проклета история, в която двайсет и петима мъже в разцвета на младостта си и прочие отиват на смърт, а след тях остават само плюшени мечета, футболни трофеи и една жена, която стои на прага, загледана стоически в небето, където прелитат нови ята самолети на път за Германия. На лицето й потрепва мускул. Какво ще кажеш за това?

Вестникарят крещи: „Война в Квемой!“, и изведнъж ме обзема усещането, че участвам в сцена от пиеса, която е пародия на нещо. Започвам да се смея. Смехът ми е истеричен. Реджи ме гледа, мръщи се неодобрително. Изразът на лицето му е друг — доскоро изразяваше активно съгласие с мен и желание да ми се хареса, а сега гледа хитро и някак сурово. Спирам да се смея и миг след като пресиленият ми смях и говор секват, отново идвам на себе си. Той казва:

— Да, Анна, съгласен съм с теб, но трябва да запазя службата си. Тук наистина има чудесна комична идея… но тя става за филм, не за телевизия. Да, виждам я. (Докато говори, той се връща към нормалното си състояние, защото и аз съм отново нормална.) Ще бъде жестока пародия, разбира се. Чудя се дали хората ще го възприемат. (Устата му отново изразява своенравен чар. Попоглежда към мен — не може да повярва, че сме преживели миг на неподправена омраза. Аз също.) А може би наистина ще се получи. В края на краищата изминаха десет години от края на войната — но не става за телевизия. Тя борави с прости неща. А телевизионните зрители… е, излишно е да ти разправям, че те не са най-интелигентната публика. Не бива да го забравяме.

Купувам си вестника със заглавие „Война в Квемой“. Подхвърлям между другото:

— Това е едно от поредните места, за които научаваме, че съществуват само защото там се води война.

— Да, скъпа моя, направо е ужасно, че не знаем толкова неща.

— Държа те тук прав, а ти сигурно искаш да отидеш в кабинета си.

— Всъщност доста закъснях. Довиждане, Анна, беше ми много приятно да се запознаем.

— Довиждане, Реджи, благодаря ти за чудесния обяд.

Вкъщи изпадам в депресия, после ме обзема яд и чувство на отвращение към самата себе си. И все пак единственият момент от срещата, от който не се срамувам, е онзи, когато ме обхванаха истерия и глупост. Не бива да се отзовавам на подобни покани от телевизията и киното. За какво са ми притрябвали? Само ме карат да си повтарям: „Имаш право да не пишеш вече. Толкова е унизително и грозно, че най-добре е да стоиш настрана.“ Но аз и без туй си го знам, така че е безсмислено да човъркам раната си.

Писмо от мисис Едуина Райт от предаването „Синя птица“ за едночасови телевизионни пиеси, САЩ. „Скъпа мис Улф, Оглеждайки се зорко за подходящи пиеси за нашето предаване, дълбоко се развълнувахме, когато вниманието ни бе насочено към Вашия роман «Границите на войната». Пиша Ви с надеждата, че бихме могли да работим съвместно върху множество проекти от взаимна изгода. Ще бъда в Лондон за три дни на път за Рим и Париж и вярвам, че ще ми се обадите в хотел «Блак», за да се срещнем и да пийнем нещо. Изпращам Ви брошура указание за нашите сътрудници писатели. Искрено Ваша…“

Брошурата беше девет страници и половина. Започваше така: „Всяка година получаваме стотици пиеси за предаването си. В много от тях проличава тънък усет за спецификата на телевизията, но, общо взето, те не отговарят на изискванията ни заради непознаването на истинската, действителната същност на нашите нужди. Ние представяме едночасова пиеса веднъж седмично…“ — и така нататък, и така нататък. Подточка а) гласеше: „Същността на поредицата «Синя птица» се крие в разнообразието! Няма ограничения в тематиката! Проявяваме интерес към приключения, романтични истории, пътеписи, екзотични преживявания, домашен бит, семеен живот, взаимоотношения между родители и деца, фантазии, комедии, трагедии. Предаването «Синя птица» е открито за всички сценарии, които убедително и правдоподобно пресъздават живота във всичките му проявления.“ Подточка у) гласеше: „Пиесите на предаването се гледат седмично от девет милиона американци на различна възраст. «Синя птица» представя на обикновения мъж, жена или дете правдиви картини от живота. «Синя птица» се приема с доверие и тя трябва да изпълнява своя дълг. Поради това писателите, които сътрудничат на «Синя птица», трябва да споделят чувството за отговорност, характерно за предаването. «Синя птица» няма да разглежда сценарии, които се занимават с проблеми като религия, расова дискриминация, политика или извънбрачен секс. Очакваме с нетърпение да прочетем Вашия сценарий.“

Мис Анна Улф до мисис Едуина Райт: „Скъпа мисис Райт, Благодаря Ви за ласкателното писмо. Но както разбирам от брошурата, предназначена като указание за писателите, Вие не одобрявате пиеси, които засягат расовата дискриминация или извънбрачния секс. «Границите на войната» съдържа и двете. Следователно не виждам смисъл да обсъждаме възможността романът ми да бъде адаптиран за Вашето предаване. Искрено Ваша.“ Мисис Едуина Райт до мис Улф: Телеграма. „Благодаря за незабавния отговор, изпълнен с чувство за отговорност точка Моля да вечеряте с мен утре вечер в осем часа в хотел «Блак» точка платен обратен отговор.“

Вечеря с мисис Райт в хотел „Блак“. Сметка: 11 лири, 4 шилинга, 6 пенса.

Едуина Райт, четирийсет и пет — петдесетгодишна. Пълничка бяло-розова жена със стоманеносива коса, накъдрена и лъскава. Блестящи сиво-сини сенки на клепачите. Лъскави розови устни. Лъскави бледорозови нокти. Бледосин костюм, много скъп. Скъпа жена. Непринудена дружелюбна бъбривост на чаша мартини. Тя изпи три, аз две. Поглъща ги бързо, явно има нужда от тях. Насочва разговора към англичани, хора на перото, преценява кои от тях познавам лично. Не познавам почти никого. Опитва се да ме прецени. Накрая ми дава оценка. Усмихва се и казва:

— Един мой скъп приятел… (споменава един американски писател) … все ми разправя, че не обича да се среща с други писатели. Намирам, че му предстои много интересно бъдеще.

Влизаме в ресторанта. Топло, уютно, дискретна обстановка. Тя сяда и се оглежда, като за миг изразът на пълна овладяност, който си е наложила, изчезва, посбръчканите й, гримирани клепачи се присвиват, розовата й уста леко се разтваря — търси някого или нещо. После изведнъж се натъжава, изпълва се със съжаление и реакцията й изглежда искрена, защото неочаквано доста чистосърдечно казва:

— Обичам Англия. Обичам да идвам в Англия. Измислям си поводи да ме пращат тук.

Питам се дали за нея този хотел означава „Англия“. Но тя ми се струва твърде проницателна и интелигентна, за да го възприема така. Пита ме дали искам още едно мартини. Тъкмо се каня да откажа, но разбирам, че тя иска и приемам. Започвам да усещам напрежение в стомаха си. Долавям, че това е нейното напрежение, което ми се предава. Поглеждам хубавото й, овладяно лице, със самозащитно изражение и ме обзема съчувствие към нея. Добре проумявам целия й живот. Поръчва обяд — огражда ме с внимание, с такт. Сякаш ме е поканил мъж. Но в нея няма нищо мъжко. Просто е свикнала да се справя с подобни ситуации. Усещам, че тази роля й е непривична, че й струва усилие да я играе. Докато чакаме да ни сервират пъпеша, тя пали цигара. Седи, присвила очи, отпуснала цигара и отново оглежда залата. За миг по лицето й се изписва облекчение, което тя моментално прикрива. После кимва и се усмихва на един американец, който седи сам в единия край на залата и си поръчва обяд. В отговор той й махва с ръка, тя се усмихва, а цигареният дим се вие покрай очите й. Обръща се към мен, като с усилие се опитва да се съсредоточи върху разговора ни. Изведнъж изглежда състарена. Харесва ми, много. Ясно си я представям късно вечерта в стаята й, с изискана женствена дреха. Да, представям си я в тънък шифон на цветя или нещо подобно… след усилието през деня да играе съответната роля. И дори ще оглежда тънките дипли и сама ще се шегува със себе си. Но е в очакване. Следва дискретно почукване на вратата. Тя отваря и казва нещо на шега. И двамата вече са замаяни и отпуснати от алкохола. Още по една чашка. Следва сдържан, делови полов акт. В Ню Йорк ще се срещнат на някое парти и ще си разменят иронични реплики. Сега тя с критичен израз на лицето яде пъпеша си. Накрая отбелязва, че храната в Англия е по-вкусна. Разправя как възнамерява да напусне работата си и да отиде да живее на село, в Нова Англия, където да напише роман. (За съпруга й изобщо не става дума.) Разбирам, че и двете нямаме желание да говорим за „Границите на войната“. Преценила ме е. Не че ме приема, но не изпитва и неодобрение. Просто е пробвала. Обядът е неуспех за бизнеса, но всеки опит крие риск. След миг ще заговори любезно, но нехайно за книгата ми. Пием бутилка хубаво, тежко бургундско вино с пържола, гъби, целина. Тя отново казва, че нашата храна е много по-вкусна, но добавя, че е трябвало да се научим да я готвим. И аз като нея ставам доста дружелюбна под въздействието на алкохола. Но стомахът ми все повече се свива от напрежение — нейното напрежение. Тя току хвърля погледи към американеца в ъгъла. Изведнъж осъзнавам, че ако не се овладея, ще ме обземе онази истерия, която преди няколко седмици ме докара до комична пародия пред Реджиналд Тарбруке. Решавам да се овладея. Харесвам я твърде много. Ала тя ме плаши.

— Анна, книгата ти страшно ми харесва.

— Поласкана съм, благодаря.

— У нас много се интересуват от Африка, от африканските проблеми.

Усмихвам се широко и казвам:

— Но в книгата става дума за расизъм.

Тя също се усмихва широко:

— В повечето случаи е въпрос на мяра. Във великолепния ти роман младият летец и чернокожото момиче спят заедно. Намираш ли, че това е важно? Намираш ли, че сексът между тях е от решаващо значение за книгата?

— Не, не е.

Тя се двоуми. В уморените й и извънредно проницателни очи проблясва разочарование. Надявала се е, че няма да се поддам на компромиси. Макар че работата й е да ме накара да се поддам. Сега разбирам, че за нея всъщност сексът представлява съществена част от романа. Отношението й към мен недоловимо се променя — насреща си има писател, склонен на компромиси, за да види творбата си по телевизията. Казвам:

— Но няма съмнение, че дори и любовта им да е възможно най-чистата и невинната, тя пак би била в разрез с вашите норми?

— Всичко зависи от това как се представят нещата.

Разбирам, че в този миг разговорът може да приключи. Да не би заради моята позиция? Не, заради нейната напрегнатост, предизвикана от самотния американец в ъгъла. Забелязах го на два пъти да поглежда към нея. Има основание да е напрегната. Той сигурно се двоуми дали да дойде при нас, или да тръгне нанякъде сам. Но, изглежда, доста я харесва. Сервитьорът раздига масата ни. Тя е доволна, когато казвам, че искам кафе, но без десерт. По време на командировката си два пъти дневно се храни по служба и съкращаването на процедурата с едно ястие за нея е облекчение. Хвърля пореден поглед към самотния си сънародник, който все още не дава признаци, че тръгва, и решава отново да се върне към работата си.

— Когато си мислех как бихме могли да използваме великолепния ти материал, ми дойде наум, че от него би се получил чудесен мюзикъл — един мюзикъл може да има сериозно послание, което в друг жанр понякога не се получава.

— Мюзикъл за Централна Африка?

— Преди всичко мюзикълът би решил въпроса с природния фон. Ролята на пейзажа при вас е много важна, но не става за телевизия.

— Имате предвид да се използват стилизирани образци от африкански пейзаж, така ли?

— Да, това е идеята. Фабулата ще е съвсем проста. Млад английски летец на обучение в Централна Африка. Красиво чернокожо момиче, с което той се запознава на едно парти. Той е самотен. Тя е мила с него. Той се среща с близките й.

— В онези райони обаче е немислимо той да срещне чернокожо момиче на парти. Освен ако не е в политически контекст — например някаква политическа групичка се опитва да преодолее расовата дискриминация. Вие нямате предвид политически мюзикъл, нали?

— О, не знаех… ами ако предположим, че му се случва нещо на улицата, тя му се притичва на помощ и го води у дома си?

— Не може току-така да го заведе у дома си, без да наруши поне десетина закона. Но ако го отведе тайно, постъпката й ще породи отчаяние и страх, а това не би създало подходяща атмосфера за мюзикъл.

— Един мюзикъл може да бъде извънредно сериозен — казва тя с укор, по-скоро напълно формално. — Можем да използваме местни песни и танци. Музика от Централна Африка би била нещо ново за нашите зрители.

— По времето, когато се развива действието в романа, африканците слушаха американски джаз. Още не бяха започнали да развиват музикални мотиви по собствените си ритми.

Погледът, който ми хвърля, недвусмислено казва: „Просто се опитваш съзнателно да усложниш нещата.“ Отказва се от идеята за мюзикъла:

— Ако решим да не е мюзикъл, смятам, че мястото на действието трябва да се промени. Предлагам да бъде военна база в Англия. Американска база. Американски войник се влюбва в английско момиче.

— Чернокож войник ли?

Тя се двоуми.

— Това би усложнило нещата. Защото в края на краищата в общи линии става дума за една обикновена любовна история. Аз съм голяма поклонничка на британския военен филм. Вие правите прекрасни военни филми. С такава пестеливост. И такъв… финес. С усет, към който ние трябва да се стремим. И на фона на военната атмосфера — атмосферата на Битката за Британия, — една обикновена любовна история между наше момче и ваше момиче.

— Ако решите войникът да е чернокож, може да използвате фолклорната музика от дълбокия Юг, нали?

— Да, но нали разбирате, това няма да е нещо ново за нашите зрители.

— Сега вече разбирам — отвръщам аз. — Хор на американски чернокожи войници в английско село по време на войната редом с хор на свежи английски девойки, които изпълняват фолклорни английски танци.

Прихвам. Тя се намръщва. А после също прихва. Погледите ни се срещат и смехът й в този миг преминава в пръхтене. Отново се засмива. После се овладява и застава намръщена. С вид, сякаш не се е кикотила допреди миг, си поема дълбоко дъх и казва:

— Вие сте творец, разбира се, при това истински творец и за мен е чест, че се запознахме и разговаряхме. Тъй че е съвсем естествено да ви е крайно неприятна всяка промяна на написаното от вас. Но позволете ми да ви кажа, че грешите с прибързаните си реакции по отношение на телевизията. Това е изкуството на бъдещето. Аз така виждам нещата и затова за мен е чест да работя в нея и за нея.

Тя млъква: самотният американец се оглежда за сервитьора… не, не, просто иска още кафе. Отново насочва вниманието си към мен и продължава:

— Изкуството, както е заявил някога един много, много велик човек, е въпрос на търпение. Защо не обмислите това, за което разговаряхме, и да ми пишете… А може и да се опитате да напишете сценарий за нас на друга тема? Разбира се, не можем да възлагаме поръчки на творец без опит в телевизията, но с най-голямо удоволствие ще ви окажем пълно съдействие и подкрепа.

— Благодаря.

— Не възнамерявате ли да посетите Щатите? Много ще се радвам, ако ми дойдете на гости, за да можем да обсъдим евентуалните ви нови идеи.

Аз се двоумя. Почти успявам да се възпра. Но после усещам, че не мога да се въздържа. И казвам:

— Мечтая да посетя вашата страна, но, уви, няма да ме пуснат, аз съм комунистка.

Очите й се втренчват в мен, ококорени, сини, изумени. В същия миг тя прави и неволно движение — сякаш иска да бутне стола назад и да побегне. Дишането й се учестява. Виждам насреща си уплашен човек. Обзема ме съжаление и срам. Изрекох горното по няколко причини. Първата бе съвсем детинска: исках да я шокирам. Втората бе не по-малко детинска — чувството, че трябва да й кажа, за да не би след време, когато някой подхвърли: „Ама разбира се, че е комунистка…“, жената да си помисли, че съм го скрила от нея. Трето, исках да видя реакцията й. Тя седи насреща ми, диша учестено, погледът й е неуверен, а розовата й уста, вече доста размазана, е полуотворена. Мисли си, Следващия път трябва да внимавам и предварително да проучвам нещата. Същевременно се мисли за потърпевша — същата сутрин бях прочела куп съобщения от Щатите за десетки хора, уволнени от работа, подлагани на строг разпит от разни комитети, разследващи антиамериканска дейност и така нататък, и така нататък. Останала без дъх, тя казва:

— Разбира се, нещата тук, в Англия, са напълно различни, виждам… — Но маската й на светска жена се пропуква и тя току изтърсва: — Скъпа моя, не бих познала за нищо на света, че… — Това означава: „Толкова много те харесвам, как може да си комунистка?“ Така ме вбесява подобно тесногръдие, че ме обзема чувството, обичайно за подобни ситуации: „По-добре да съм комунистка, каквото и да ми струва това, по-добре да съм в течение на нещата, вместо дотолкова да съм откъсната от действителността, че да правя такива глупави забележки.“ Сега вече и двете сме много гневни. Тя отбягва погледа ми и се опитва да се съвземе. А аз си спомням онази вечер преди две години, която прекарах в разговор с един руски писател. Говорехме един и същи език — езика на комунистите. Но жизненият ни опит бе толкова различен, че всяка изречена дума означаваше различни неща за всекиго. Обзе ме абсолютно чувство за нереалност и най-после — много късно през нощта или по-скоро призори — му илюстрирах с действителна случка едно от нещата, които бях изразявала с неутрални, бледи думи — разказах му за Джан и за мъченията му в московски затвор. И тогава настъпи подобен миг, когато очите му уплашено се втренчиха в мен и той по същия начин неволно се дръпна назад сякаш искаше да побегне — изрекох неща, за които, ако той ги изречеше в своята страна, неминуемо щяха да го тикнат в затвора. Всъщност езикът на нашата обща идеология служеше само като средство за прикриване на истината. А истината бе, че ние нямахме нищо общо помежду си освен названието „комунист“. Същото беше и сега с тази американка — цяла нощ можехме да си говорим на езика на демокрацията, но с него щяхме да описваме различни житейски ситуации. И ето, седим си ние двете, тя и аз, и си спомняме, че се харесахме като хора. Но вече няма какво да си кажем — също както с руския писател след онзи миг, след който вече нямаше какво да си кажем. Най-накрая тя казва:

— Е, скъпа, никога не съм била толкова изненадана. Направо не разбирам.

Този път думите й прозвучават повече като укор и отново ме обзема гняв. Тя добавя:

— Разбира се, възхищавам се на честността ти.

А аз си мисля, Ако сега бях в Америка и ме преследваха онези комитети, нямаше да седя в хотелски ресторант и да заявявам нехайно: „Аз съм комунистка.“ Тъй че не е честно да се гневя — въпреки това тъкмо гневът ме подтиква да кажа суховато:

— Може би няма да е зле да проверявате, преди да каните писатели на вечеря в тази страна, защото твърде много от тях могат да ви създадат подобни притеснения.

Но по израза на лицето й разбирам, че тя вече е много далече от мен и е изпълнена с подозрения: аз нося етикета „комунист“ и следователно най-вероятно лъжа. И си спомних онзи миг с руския писател, когато пред него се открои алтернативата — или да се включи в подетата от мен тема и да я обсъдим заедно, или просто да се измъкне, което и стори, като с израз на иронично прозрение заяви: „Не за първи път приятел на нашата страна се превръща във враг.“ Сиреч: ти си се поддала на натиска на капиталистическия враг. За щастие в този миг до масата изведнъж изниква американецът. Питам се дали за него везните не се бяха наклонили заради това, че тя най-искрено, а не умишлено бе престанала да му обръща внимание. Тази мисъл ме натъжава, защото усещам, че е тъкмо така.

— Е, Джери — казва тя, — чудех се дали ще се срещнем, като разбрах, че си в Лондон.

— Здравей — отвръща той, — как си, приятно ми е да те видя.

Добре облечен, спокоен, добронамерен.

— Това е мис Улф — казва тя, при това с усилие, тъй като си мисли, Запознавам приятел с враг, трябва някак да го предупредя. — Мис Улф е много, много известна писателка — добавя тя и виждам как нервността й спада под въздействие на думите „много известна писателка“.

Аз на свой ред казвам:

— Надявам се да ме извините, но ще ви оставя. Трябва да се прибирам, за да се погрижа за дъщеря си.

Тя очевидно изпитва облекчение. И тримата излизаме от ресторанта. Казвам „довиждане“ и преди да се извърна, я виждам как мушва ръка под лакътя му. Дочувам я да казва: „Джери, много съм щастлива, че си тук. Мислех, че ще прекарам самотна вечер.“ Той отвръща: „Скъпа Еди, нима някога си прекарвала самотна вечер, освен ако сама не си го пожелала?“ Зървам я как се усмихва — жадна, изпълнена с благодарност към него. Колкото до мен, прибирам се вкъщи, като си мисля, че независимо от всичко мигът, в който наруших благовидната повърхност на нашата среща, бе единственият миг на прямота през цялата вечер. Но въпреки това се чувствам засрамена, неудовлетворена и потисната, също както се чувствах и след онази нощ, когато разговарях с руснака.

[1] „Кратка среща“ — популярен британски филм (1945) на режисьора Дейвид Лийн по пиеса на драматурга Ноел Кауърд. — Б.пр. ↑

[2] Квемой — остров, административна част от Тайван. — Б.пр. ↑

[Червената тетрадка.]

28 август 1954

Снощи цяла вечер се мъчих да науча каквото мога за Квемой. Много малко информация намерих и в моята, и в библиотеката на Моли. И двете бяхме уплашени да не би Квемой да е начало на нова война. А после Моли каза:

— Колко пъти се е случвало — седим тук и се тревожим, а в края на краищата не се стига до сериозен военен конфликт.

Усетих, че я измъчва нещо друго. Най-сетне тя каза: била близка с братята Форест. Когато те „изчезнали“ — по всяка вероятност — в Чехословакия, тя отишла в комитета, за да разбере как стоят нещата. Загатнали й, че няма причина за безпокойство, че те вършели важна работа за партията. Вчера съобщили, че братята били в затвора и току-що били освободени. Тя отново отишла в комитета и попитала дали са знаели, че братя Форест са били в затвора. Оказало се, че през цялото време са знаели. Тя каза:

— Смятам да напусна партията.

Аз отвърнах:

— Изчакай да видиш дали нещата няма да се оправят. В края на краищата след Сталин те все още се прочистват.

Тя каза:

— Миналата седмица заяви, че ще напуснеш. Както и да е, слушай какво рекох на Хал… да, срещнах се с най-големия началник. Казах му: „Всички злодеи са мъртви, нали? Сталин и Берия, и останалите? Тогава защо продължавате постарому?“ Той отвърна, че всичко се свеждало до подкрепа на Съветския съюз в момент, в който отвсякъде го нападали. Нали разбираш, обичайните неща. Попитах: „А какво ще кажете за евреите в Съветския съюз?“ Той отвърна, че всичко било капиталистическа лъжа. Аз рекох: „За бога, не започвайте отново!“ Както и да е, изнесе ми дълга лекция — с много дружелюбен и спокоен тон — да не изпадаме в паника. Изведнъж си помислих, че или аз не съм наред, или те. Казах му: „Слушайте, вие трябва много бързо да схванете нещо, защото в противен случай нито един човек няма да остане във вашата партия — трябва да се научите да казвате истината и да сложите край на лъжите и конспирациите по кьошетата.“ Той подхвърли, че било естествено да съм толкова разстроена, след като приятелите ми са били в затвора. И изведнъж усетих, че започвам да се извинявам и оправдавам, след като много добре съзнавах, че аз съм правата, а той греши. Не е ли странно, Анна? В един момент започнах да му се извинявам. Едва се спрях. Бързо излязох. Прибрах се вкъщи, но бях толкова разстроена, че се качих и си легнах.

Майкъл се прибра късно. Казах му за разговора с Моли. Той рече:

— Значи възнамеряваш да напуснеш партията, така ли? — Думите му прозвучаха, сякаш ще му е мъчно, ако въпреки всичко напусна. После допълни много хладно: — Знаеш ли, Анна, когато с Моли говорите, че ще напуснете партията, подтекстът винаги е, че след това ще затънете в някакво блато на човешката низост. А в действителност буквално милиони напълно разумни човешки същества са напуснали партията (ако преди това не са ги убили) и са го сторили, защото са искали да се опълчат срещу убийствата, цинизма, ужаса, предателствата.

Възразих:

— Може би не за това става дума.

— А за какво тогава?

Казах:

— Само преди миг бях с впечатлението, че ако ти съобщя, че съм напуснала партията, би се огорчил.

Той се засмя в знак на потвърждение, после помълча известно време и накрая заяви през смях:

— Може би съм с теб, Анна, защото е много приятно да бъдеш с човек, изпълнен с вяра, дори когато ти самият си я загубил.

— Вяра ли?! — възкликнах аз.

— Твоят искрен ентусиазъм.

Отвърнах:

— Едва ли бих могла да изразя отношението си към партията с тези думи.

— И все пак продължаваш да членуваш в нея, което е много повече, отколкото би могло да се каже за…

Той тъжно се засмя, а аз рекох:

— За теб ли?

Той седеше смълчан, унил, потънал в мисли. Най-после каза:

— Е, поне опитахме. Наистина направихме опит. Не беше успешен, но… Хайде да си лягаме, Анна.

Сънувах чудесен сън. Някаква огромна красива тъкан, разстлана нашироко. Беше невероятно красива, цялата покрита с везани картини — илюстрации на човешките митове. Но всъщност бяха не просто картини, а самите митове, тъй че меката, пробляскваща материя потрепваше като жива. Безчет неуловими, причудливи багри, но общото впечатление бе, че тъканта е червена, един преливащ в полутонове, пламтящ червен цвят. В съня си докосвах тъканта, поглаждах я и плачех от радост. Но когато се вгледах отново, видях, че формата на материята е като картата на Съветския съюз. После тъканта започна да нараства, да се разстила, да се разплисква като мека, блестяща морска шир. И взе да обгръща страните около Съветския съюз — Полша, Унгария и т.н., а по краищата материята оставаше тънка и прозрачна. Аз продължавах да плача от радост. Но и от мрачно предчувствие. После меката, червена, блестяща мъглявина се понесе към Китай и там се сгъсти и се превърна в тежка, плътна алена маса. А аз се реех някъде из Космоса, като запазвах равновесие с леко движение на краката във въздуха. Носех се в синята мъглявина на пространството, а под мен земното кълбо се въртеше, като комунистическите страни преливаха в различни нюанси на червено, а останалата част от света бе оцветена в разнообразни багри. Африка бе черна, един наситен, сияен, вълнуващ черен цвят — досущ като в тъмна нощ, когато луната само след миг ще изплува над хоризонта и ще огрее всичко наоколо. Изведнъж се уплаших до смърт и ми прималя, сякаш обзета от чувство, което не исках да призная. Почувствах се толкова зле и толкова замаяна, че не можех да гледам надолу, да гледам как се върти светът. След малко поглеждам и съзирам невероятна гледка — времето е изтекло и цялата човешка история, нескончаемото минало на човечеството се е вместило в ширналата се пред мен гледка и тя се въззема нагоре като величествен химн на радостта и тържеството, а болката е едва доловим, бърз контрапункт. Гледам отгоре и забелязвам как в червените територии нахлуват най-разнообразни ярки багри от другите части на света. Цветовете се примесват и преливат неописуемо красиво един в друг, тъй че светът придобива цялостност, обагрен в един-единствен великолепен, ослепителен цвят, цвят, какъвто не съм виждала никога. Това е миг на невъобразимо щастие, толкова силно, че е направо непоносимо и сякаш нараства, нараства неимоверно, докато изведнъж… всичко се пръсва и взривява — след миг се озовавам в празно пространство, в пълна тишина. Под мен е настъпила тишина. Бавно въртящият се свят се разпада бавно, раздробява се и се разбива на части, които хвърчат на всички посоки в пространството, така че край мен закръжават безтегловни отломки от света, като се блъскат и отскачат една от друга. Светът е изчезнал и е настъпил хаос. Сам-сама съм сред хаоса. И тогава съвсем отчетливо тих глас прошепва в ухото ми: „Някой изтегли нишка от тъканта и всичко се разпадна.“ Събудих се, радостна и въодушевена. Понечих да събудя Майкъл, за да му разкажа, но, разбира се, съзнавах, че не съм в състояние да изразя с думи онова, което бях изпитала в съня. Почти веднага смисълът на съня започна да се губи. Рекох си: смисълът се изплъзва, задръж го, бързо, бързо… А после си помислих, че всъщност не знам какъв точно е той. Бе изчезнал, но ме бе оставил неописуемо щастлива. И аз седях в тъмното до Майкъл и се чувствах напълно истинска. После отново легнах и го прегърнах, а той се обърна насън и положи лице на гърдите ми. Тогава си помислих, Всъщност въобще не ме интересуват политиката, философията или каквото и да било; искам само Майкъл да се обърне в тъмното и да положи лице на гърдите ми. А после се унесох. На сутринта си спомнях ясно съня и това, което бях изпитала. Особено отчетливо се бяха запечатили в съзнанието ми думите: „Някой изтегли нишка от тъканта и всичко се разпадна.“ През деня сънят все повече избледняваше и се разсейваше и вече стана незначителен, още цветен, но загубил смисъл. Ала същата тази сутрин, когато се събуди в обятията ми, Майкъл отвори очи и се усмихна. Усмивката огря лицето ми с топлата синева на очите му. Помислих си, Толкова често животът ми е бил объркан и мъчителен, че сега, когато щастието ме облива цялата като хладка, прозрачно синя вода, аз просто не мога да повярвам. Казах си: „Аз съм Анна Улф, това съм аз, Анна, и съм щастлива.“

[Следваха няколко залепени надраскани страници с дата 11 ноември 1952.]

Снощи имаше събрание на писателската група. Петима сме — да разгледаме брошурата на Сталин по въпросите на езикознанието. Рекс, литературен критик, предлага да обсъдим материала изречение по изречение. Джордж, „пролетарски писател“ от трийсетте, захапал лула, безцеремонно заявява: „Боже мой, наистина ли е нужно? Никога не съм си падал по теорията.“ Клайв, комунистически памфлетист и журналист, отвръща: „Да, трябва да го обсъдим много сериозно.“ Дик, белетрист, представител на социалистическия реализъм, казва: „Трябва поне да схванем основните положения.“ Тъй че Рекс започва. Говори за Сталин с простосърдечния, почтителен тон, с който е възприето да се говори за него от години насам. През това време си мисля, Въпреки всичко, ако се срещнем в кафенето или на улицата, всички присъстващи тук щяхме да говорим със съвсем различен тон — сух и напрегнат. Мълчим, докато Рекс прави кратката встъпителна реч. А после Дик, който тия дни се е върнал от Русия (той непрекъснато пътува до някоя социалистическа страна), споменава за разговора си в Москва със съветски писател за една от по-острите атаки на Сталин към някакъв философ и добавя: „Не бива да забравяме, че тяхната полемика по традиция е много по-груба и унищожителна от нашата.“ Тонът му е чистосърдечен, прям, тон на добряк, с който и аз понякога говоря: „Разбира се, не бива да забравяте, че и правните им традиции там са напълно различни от нашите…“ — и други неща от този род. Чуя ли този тон, започвам да се чувствам неловко. Преди няколко дни се усетих, че и аз говоря така, и изведнъж запелтечих. Обикновено не пелтеча. Всички имаме екземпляр от брошурата. Объркана съм, защото материалът ми се струва пълна глупост, но не съм достатъчно подготвена по философия (за разлика от Рекс) и се страхувам да не направя някоя глупава забележка. Но има и нещо друго. Изпаднала съм в състояние, което напоследък все по-често ме обзема: думите внезапно губят смисъл. Усещам, че чувам отделни изречения, фрази, поредица думи и те ми звучат като на чужд език — разминаването между предполагаемото и действителното значение е пълно. Мисля си за романи, в основата на които е залегнало разпадането на езика, като „Бдения над Финегън“[1]. Както и за прекомерния интерес към семантиката. Това, че Сталин си е направил труда да напише брошура на тази тема, само по себе си говори за всеобщо безпокойство по отношение на езика. Но какво право имам аз да критикувам, когато изречения дори от най-великолепния роман ми звучат идиотски? Но независимо от всичко брошурата ми се струва тромава и казвам: „Сигурно преводът е лош.“ Изненадана съм, че гласът ми звучи извинително. (Няма съмнение, че ако бях насаме с Рекс, не бих говорила с такъв тон.) Изведнъж разбирам — с тази реплика изразих мнението на всички присъстващи, че материалът е действително лош. Години наред все казвахме за всевъзможни памфлети, статии, романи, изложения, които идваха от Русия: „Ами сигурно преводът е лош.“ И сега трябва да превъзмогна себе си, за да кажа: „Материалът е слаб.“ Учудена съм с каква неохота заявявам такова нещо. (Питам се колко ли от нас идват на подобни събрания с твърдото намерение да изразят своето безпокойство или възмущение, а след като събранието започне, направо онемяват от тази невероятна, тегнеща върху всичко забрана.) Най-сетне — гласът ми зазвучава очарователно като на наивно девойче — казах: „Вижте какво, нямам необходимата подготовка да критикувам от философска гледна точка, но безспорно това изречение тук е ключово, а що се отнася до фразата «нито надстройката, нито базата»… тя или е извън марксическия дух, нещо непознато, или измъкване. Или просто е проява на арогантност.“ (Доволна съм, че гласът ми постепенно загубва обезоръжаващата си очарователност и става сериозен, макар и прекалено възбуден.) Рекс се изчервява, току запремята брошурата в ръце, а после казва: „Да, трябва да призная, че това изречение и на мен ми се стори доста…“ Настъпи мълчание и тогава Джордж безцеремонно заявява: „Такива теоретични неща не са за моята глава.“ Всички, с изключение на Джордж, се чувстваме неловко. Напоследък доста другари прибягват до подобни грубоватости, до съвсем преднамерена безцеремонност. Но тя дотолкова е станала неделима от личността на Джордж, че той изобщо не се притеснява. Улавям мислите си, Е, поведението му е оправдано — той върши толкова много работа за партията, че ако това му е необходимо, за да остане в нея, тогава… Без да решаваме изрично да не обсъждаме брошурата, я зарязваме. И разговаряме за общи неща, за политиката на комунистите по света. В Русия, Китай, Франция, у нас. През цялото време една мисъл не ми дава мира, Никой не казва: „Има нещо изначално нередно, макар че подтекстът на целия ни разговор е именно такъв.“ Постоянно мисля за това странно явление — когато сме двама души, разговорите ни са коренно различни, отколкото ако сме трима. Когато двама души говорят за политика, говорят като критично настроени хора, които не са комунисти. (Искам да кажа, че отстрани никой не би разбрал, че са комунисти освен по някои термини.) Но ако са повече от двама, тонът веднага напълно се променя. Това особено силно личи в разговорите ни за Сталин. Макар да съм склонна да приема, че той е луд и убиец (независимо че не забравям какво ми каза Майкъл — в наше време е невъзможно да знаеш абсолютната истина за каквото и да било), ми е приятно да слушам как хората говорят за него с простосърдечен, дружелюбен и почтителен тон. Защото, ако отхвърлим този тон, колкото и да е парадоксално, заедно с него ще отхвърлим и нещо извънредно важно — вярата във възможностите на демокрацията, на човешката благопристойност. Една мечта ще погине — поне за нашата епоха.

Заговорихме за какво ли не и аз предложих да направя чай — всички се зарадваха, че събранието е към своя край. Приготвих чая и тогава си спомних разказа, изпратен ми преди седмица от един другар, който живееше някъде около Лийдс. При първия прочит го взех като опит за иронично повествование. А после за много успешна пародия на определено светоусещане. Постепенно осъзнах, че всичко е съвсем сериозно — това стана в мига, когато разрових собствената си памет и открих някои свои подобни фантазии. Но най-важното бе, че разказът може да се възприеме едновременно като пародия, като ирония или като нещо съвсем сериозно. Струва ми се, че този факт е поредно доказателство за непълния, фрагментарен характер на всяко описание, за мъчителния разпад на нещо, което според мен се отнася до езика — залиняването на езика в сравнение с обогатяването на човешките преживявания. Както и да е, след като поднесох чая, казах, че искам да им прочета един разказ.

[Тук бяха залепени няколко обикновени листа на редове, откъснати от бележник, изписани с много четлив, равен почерк.]

Когато другарят Тед научи, че са го включили в учителската делегация, която ще посети Съветския съюз, се почувства много горд. Отначало не повярва на ушите си. Не се смяташе достоен за подобна чест. Но нямаше да пропусне възможността да посети първата страна на работниците! Най-после настъпи дългоочакваният ден, когато заедно с други другари се озова на летището. В делегацията имаше трима учители, които не бяха партийни членове, но също се оказаха чудесни хора. Полетът над Европа се стори прекрасен на Тед — вълнението му нарастваше с всеки изминал миг и когато най-после се озова в луксозна, запазена за него, хотелска стая в Москва, не бе на себе си от радост! Делегацията им бе пристигнала почти в полунощ, тъй че се наложи първият трепет от гледката на комунистическа страна да се отложи за сутринта. Другарят Тед седеше зад голямото писалище, което му бяха осигурили в хотелската стая — около него можеха да се разположат поне десетина души — и описваше впечатленията си от деня (бе решил да не изпуска нито един безценен миг), когато на вратата му се почука. Той извика: „Да, влез!“, като очакваше да види някой другар от делегацията, но се оказаха двама младежи с платнени кепета и ботуши. Единият рече: „Другарю, ако обичате, елате с нас.“ Имаха открити, простодушни лица и не ги попитах къде ме водят. (Трябва да призная, за свой срам, че за миг се сепнах, като си спомних историите в капиталистическия печат — независимо от всичко отровата е проникнала във всеки от нас!) Слязох с асансьора, придружен от двамата дружелюбни водачи. Жената на рецепцията ми се усмихна и поздрави двамата ми нови приятели. Отвън чакаше черна кола. Качихме се и седнахме един до друг, без да разговаряме. Само след миг пред себе си зърнахме кремълските кули. Тъй че пътуването бе съвсем кратко. Минахме през големите порти и колата спря пред дискретен страничен вход. Двамата ми приятели слязоха от колата и отвориха вратата. Усмихнаха ми се: „Последвайте ни, другарю!“ Изкачихме се по великолепно мраморно стълбище с произведения на изкуството от двете страни, а после свихме по странично коридорче, което бе съвсем обикновено и почти невзрачно. Спряхме пред една непретенциозна врата, врата като всяка друга. Един от водачите ми почука. Обади се дрезгав глас: „Влез!“ Двамата младежи отново ми се усмихнаха и кимнаха. После отминаха по коридора, хванали се под ръка. Аз влязох в стаята много смело, макар че — недоумявам от къде на къде — предчувствах кого ще видя там. Другарят Сталин седеше по риза зад обикновено бюро, което изглеждаше олющено, и пушеше лула.

— Заповядай, другарю, и седни — рече той много любезно. Аз се отпуснах, седнах и се вгледах в честното му, дружелюбно лице и искрящи очи.

— Благодаря, другарю — отвърнах, като се настаних срещу него. Последва кратко мълчание, през което той се усмихваше и ме оглеждаше. После рече:

— Другарю, извинявай, че те обезпокоих толкова късно…

— О, няма нищо — бързо рекох аз — цял свят знае, че работите до среднощ.

Той прокара едрата си работническа ръка по челото. Чак сега забелязах следи от умора и напрежение — от работата за нас! За целия свят! Преизпълних се с гордост и смирение.

— Обезпокоих те толкова късно, другарю, защото се нуждая от съвета ти. Чух, че е пристигнала учителска делегация от вашата страна и реших да се възползвам от случая.

— Всичко, което мога да ви кажа, другарю Сталин…

— Често се питам дали получавам правилни съвети относно политиката ни в Европа, и по-специално във Великобритания. — Аз мълчах, но се чувствах много горд — да, това действително е велик човек! Като истински комунистически водач е готов да приеме съвет и от редови партийни членове като мен! — Ще съм ти много благодарен, другарю, ако очертаеш в общи линии каква трябва да е нашата политика във Великобритания. Разбирам, че вие имате напълно различни традиции от нашите, а ние не вземаме това предвид в политиката си.

Вече се чувствах съвсем спокоен, за да почна да говоря. Казах му, че често съм отчитал множество грешки и неправилни ходове в политиката на КПСС по отношение на Великобритания. Чувствах, че те се дължат на изолацията, наложена на Съветския съюз от капиталистическите сили, които са изпълнени с омраза към младата комунистическа страна. Другарят Сталин слушаше, пушейки лулата си, и кимаше. Усетеше ли у мен колебание, многократно ме подканяше: „Моля те, продължи, другарю, не се страхувай да кажеш точно това, което мислиш.“ И аз продължавах. Говорих около три часа, като започнах с кратък анализ на историческото минало на Британската КП. Веднъж той позвъни на един звънец и влезе друг млад другар с две чаши руски чай на поднос, като постави едната пред мен. Сталин сдържано отпиваше от чая си и продължаваше да слуша и поклаща глава. Аз очертах политиката спрямо Великобритания, която смятах за правилна. Когато свърших, той простичко рече:

— Благодаря ти, другарю. Сега разбирам, че са ме съветвали погрешно. После погледна часовника си и каза: — Извинявай, другарю, но трябва още много работа да свърша до изгрев-слънце.

Аз станах. Той ми протегна ръка. Стиснах я.

— Довиждане, другарю Сталин.

— Довиждане, добри ми британски другарю, и още веднъж ти благодаря.

Разменихме си безмълвна усмивка. Знам, че очите ми се навлажниха — до края на живота си ще се гордея с тези сълзи! Когато излизах, Сталин отново пълнеше лулата си, вече приковал поглед върху голямата купчина книжа, която го очакваше. Аз излязох навън след най-великия миг в живота ми. Двамата млади другари ме чакаха. В усмивките, които си разменихме, се четеше пълно разбиране. Очите ни бяха навлажнени. Закараха ме обратно до хотела, като през цялото време мълчахме. Отроних само: „Той е велик човек“ — а те кимнаха. В хотела ме придружиха до вратата на стаята. Безмълвно стиснаха ръката ми. А после отново седнах над дневника си. Сега вече наистина имах за какво да пиша! Работих до изгрев-слънце, като си мислех за най-великия човек в света, който бе съвсем наблизо и също така будуваше и работеше, поел съдбата на цялото човечество в свои ръце!

[Тук отново се появяваше почеркът на Анна:]

След като приключих четенето, никой не пророни дума, докато най-после Джордж не възкликна: „Една откровена, проста история.“ Което може да се тълкува най-различно. Тогава казах: „Помня, че и аз съм имала същите фантазии, като в тази история до най-малките подробности. Само че успях да разясня и политиката към Европа.“ Изведнъж избухна силен, тревожен смях, а Джордж каза: „В началото реших, че е пародия. Кара те да се замислиш, нали?“

Клайв рече: „Спомням си, че четох някакъв превод от руски… мисля, че от началото на трийсетте. Двама младежи са на Червения площад и тракторът им се е развалил. Не могат да разберат къде е повредата. Изведнъж забелязват, че към тях се приближава мъж с едра фигура. С лула в ръка. «Каква е повредата?» — пита той. «Там е работата, другарю, че не знаем.» «Значи не знаете, а? Лошо.» Набитият мъж посочва с върха на лулата си някаква част на трактора. «А там погледнахте ли?» Младежите пробват и тракторът веднага забумтява отново. Извръщат се да благодарят на непознатия, който ги гледа бащински. Разбират, че това е Сталин. А той вече се е обърнал, вдигнал е ръка за поздрав и пресича сам Червения площад на път за Кремъл.“

Ние отново се засмиваме, а Джордж казва: „Такива бяха времената, каквото и да разправяме сега. Аз си отивам вкъщи.“

На сбогуване цялата стая е изпълнена с враждебност. Бяхме си неприятни един на друг и съзнавахме това.

[1] „Бдения над Финегън“ — последният роман на Джойс, смятан за най-дръзкия литературен експеримент. — Б.пр. ↑

[Продължение на жълтата тетрадка.]

СЯНКАТА НА ТРЕТИЯ

Именно Патриша Брент, редакторката, предложи на Ела да прекара една седмица в Париж. Точно защото предложението дойде от Патриша, Ела инстинктивно долови, че трябва веднага да откаже. „Не бива да позволяваме те да ни сломят“, бе казала Патриша, като под „те“ разбираше мъжете. С други думи Патриша бе готова на драго сърце да приеме Ела в дружеството на изоставените жени. В жеста й имаше топлота, но и скрито задоволство. Ела заяви, че според нея едно пътуване до Париж би било загуба на време. Претекстът бе да се срещне с редактора на френско списание, подобно на тяхното, за да закупи авторските права за Великобритания на новела с продължение. Новелата, заяви Ела, може и да харесва на домакините във Вожирар, но едва ли ще хареса на домакините от Брикстън. „Но това е една безплатна разходка“, подразни се Патриша, защото съзнаваше, че Ела отказва нещо повече от пътуване до Париж. Но след няколко дни Ела промени намерението си. Даде си сметка, че е минала повече от година, откакто Пол я заряза, а каквото и да направеше, кажеше или чувстваше, все още бе свързано с него. Животът й изцяло се направляваше от мисълта за мъж, който няма вече да се върне при нея. Трябваше най-после да се освободи от него. Решението й бе продиктувано от разума, но й липсваше психическата енергия да го изпълни. Беше отпусната и апатична. Сякаш напускайки я, Пол й бе отнел не само способността да се радва, но и волята й. Каза, че ще замине за Париж също като упорит пациент, който най-сетне благоволява да вземе лекарство, но непрекъснато повтаря на доктора: „Естествено то изобщо няма да ми помогне.“

Беше април, а Париж, както винаги, изглеждаше великолепно. Ела нае стая в скромен хотел на левия бряг на Сена, където преди две години бяха отседнали с Пол. Настани се в стаята, като остави място и за него. Чак когато осъзна какво върши, й дойде наум, че изобщо не е трябвало да идва в този хотел. Но й се струваше твърде голямо усилие тепърва да го напусне и да търси друг. Все още беше привечер. От големия й прозорец се виждаше оживлението на Париж, с раззеленилите се дървета и хора, излезли на разходка. Измина почти час, докато Ела се накани да иде да вечеря в ресторант. Хапна надве-натри, като през цялото време се чувстваше изложена на показ. Прибра се в хотела, без изобщо да поглежда встрани. Въпреки това на два пъти мъже дружелюбно я поздравиха, но и двата пъти тя се скова от напрежение и забързано отмина. Добра се до стаята и заключи вратата след себе си, сякаш я дебнеше опасност. После седна до прозореца и си помисли, че преди пет години подобна вечеря с предполагаемо уединение и вероятност за нова среща щеше да й достави удоволствие. А разходката след ресторанта би била чудесно преживяване. И със сигурност би пила кафе или нещо друго с един от двамата мъже. Какво й бе станало? Вярно, че докато бе с Пол, свикна изобщо да не поглежда мъж, дори и машинално, заради ревността му. С него се чувстваше като жена от някоя католическа страна, която държат само вкъщи. Но приемаше това за привиден компромис, за да му спести болката, която сам си причинява. Сега обаче осъзна, че цялата й личност се е променила.

Постоя на прозореца в пълна апатия, загледана в смрачаващия се разцъфнал град и си каза, че трябва да си наложи да се поразходи из улиците и да направи усилие да заговори някого. Да позволи някой да я спре и да пофлиртува. Но усети, че не е в състояние да слезе по стълбите, да остави ключа на рецепцията и да се поразходи — чувстваше се така, сякаш е изтърпяла четиригодишна присъда в единична килия, а после са й наредили да се държи нормално. Легна си. Не можа да заспи. Както обикновено, опита се да се унесе, като мисли за Пол. Откакто я бе напуснал, нито веднъж не бе изпитала вагинален оргазъм. Беше достигала само острата тръпка на външния оргазъм, като си представяше, че ръката й е неговата, а същевременно страдаше, че истинската й същност вече не се проявява. Заспа свръхвъзбудена, нервна, изтощена, самозалъгала се. Когато използваше Пол по този начин, по-ясно осъзнаваше отрицателната му страна, пълната му неувереност в себе си. Реалният му образ започваше да й се изплъзва. Вече трудно си спомняше топлината в очите му, закачливия му глас. Заспиваше до някакъв призрак на поражението. И дори когато по навик се събуждаше за миг да положи лице на рамото му или разтворила обятия, да притисне главата му на гръдта си, призракът запазваше тънката си, горчива, самоиронична усмивка. Но в сънищата й неизменно присъстваше някое от превъплъщенията му, защото образът му неизменно излъчваше топлина, самоуверена мъжественост. Този Пол, когото обичаше, съществуваше само в сънищата й. Наяве я спохождаха само различни проявления на страданието.

Спа до късно, както обикновено, когато е далеч от сина си. Събуди се с мисълта, че Майкъл вече отдавна е станал, облякъл се е и е закусил с Джулия. Наближаваше време за обяда му в училище. А после си каза, че не е дошла в Париж, за да следва мислено дневния режим на сина си. Насочи вниманието си към очакващия я навън Париж, озарен от безгрижно слънце. Беше време да се приготви за срещата си с редактора.

Редакцията на „Femme et Foyer“ се намираше на отвъдния бряг, в средновековна сграда, в която се влизаше през висок свод с дялани фигури — някога под този свод са минавали карети или многобройна лична стража. Сред рушащите се зидове, от които и до ден-днешен се долавяше църковен, феодален мирис, редакцията на „Femme et Foyer“ ползваше десетина помещения, богато обзаведени в съвременен делови стил. Там очакваха Ела и веднага я въведоха в кабинета на мосю Брун, където я посрещна лично той — млад, едър здравеняк в отлична форма, който я поздрави с пресилена учтивост, но тонът му трудно скриваше липсата на интерес както към самата Ела, така и към предложената сделка. Предвидено бе да излязат за по един аперитив. Робер Брун съобщи на петте или шестте си красиви секретарки, че няма да се върне преди три, понеже ще обядва с годеницата си, и в отговор получи множество насърчителни и разбиращи усмивки. Двамата пресякоха вековния вътрешен двор, преминаха под старинния свод и се отправиха към кафенето, а пътьом Ела учтиво попита за предстоящата женитба. Отговори й на доста свободен и правилен английски, че годеницата му е невероятно хубава, интелигентна и талантлива. Мосю Брун щял да се ожени за нея следващия месец, а сега били погълнати от подготовката на жилището. Елиз — той произнесе името й с добре усвоен тон, тежко и церемониално — точно сега преговаряла за един килим, който много харесал и на двамата. Колкото до Ела, тя щяла да има честта лично да се запознае с Елиз. Ела побърза да го увери, че би й било много приятно, и отново го поздрави. Междувременно стигнаха до желаното заведение на тротоара — с доста маси под сенчест навес — седнаха и поръчаха перно. Настъпи мигът за делови разговор. Ела чувстваше, че е в неблагоприятна ситуация. Съзнаваше, че ако се върне при Патриша Брент с правата за новелата „Comment j’ai fui un Grand Amour“, би доставила голямо удоволствие на непоправимо провинциалната матрона, а Патриша бе именно такава. За нея самият факт, че нещо идва от Франция, вече бе гаранция за качество — една истинска любовна история, внушена по дискретен начин, възвишено и изтънчено. Дори самата фраза „по споразумение с парижкото списание «Femme et Foyer»“ би излъчвала за нея изискано ухание, досущ като скъп френски парфюм. Но Ела бе убедена, че още след първия прочит (в превод, тъй като редакторката й не четеше на френски) Патриша би се съгласила, макар и с неохота, че материалът не струва. Тъй че — стига да пожелае — Ела можеше да се вживее в ролята на човек, който предпазва Патриша от собственото й неблагоразумие. Но всъщност тя не възнамеряваше да закупува авторските права за повестта, нито бе имала подобни намерения. Следователно тя чисто и просто губеше времето на този добре охранен, добре поддържан, изряден млад човек. Би трябвало да изпитва угризения. А не изпитваше. Ако й бе харесал, щеше да й е съвестно. Но при това положение за нея той бе просто животинска порода — добре излъскан представител на средната класа — и тя бе склонна да се възползва от него. Толкова се бе разклатило чувството й за независимост, че не й доставяше удоволствие да седи на маса в обществено заведение, без да усеща мъжка закрила, а човекът насреща й бе подходящ. От благоприличие започна да обяснява на мосю Брун как следва да се адаптира новелата, за да бъде представена в Англия. В нея всъщност се разказваше за младо момиче, сираче, тъгуващо по красивата си майка, която жесток съпруг вкарал твърде рано в гроба. Момичето е отгледано в манастир от състрадателни монахини. Но въпреки цялата му набожност на петнайсет години то е прелъстено от коравосърдечен градинар и тъй като вече не може да гледа целомъдрените монахини в очите, заминава тайно за Париж, където, макар да запазва вътрешната си чистота, последователно влиза в греховни връзки с мъже, които един по един го изоставят. Най-после на двайсетгодишна възраст, вече с извънбрачно дете, предоставено на грижите на други състрадателни монахини, девойката се влюбва в един помощник-пекар, но смята, че е недостойна за любовта му. Бяга от него, от истинската си любов, и се хвърля в обятията на още няколко равнодушни мъже, като почти непрекъснато лее горчиви сълзи. Накрая помощник-пекарят (след необходимия брой страници) я намира, прощава й греховете и й обещава вечна любов, неугасима страст и закрила. Епопеята завършваше с думите: „Mon amour, любими мой, когато бягах от теб, не съзнавах, че бягам от истинската си любов.“

— Нали виждате — каза Ела, — това звучи толкова „по френски“, че се налага да бъде преработено.

— Да, но как? — В кръглите му, изпъкнали тъмнокафяви очи се долови възмущение. Тя едва се възпря нетактично да възрази срещу общия тон на творбата, смесица от еротика и религия, но си помисли, че Патриша Брент би се сепнала по същия начин, ако някой си, да речем Робер Брун, й бе казал: „Това звучи толкова «по английски».“

Робер Брун каза:

— Според мен новелата е много тъжна. И много правдива психологически.

Ела отвърна:

— Всички новели за женски списания са психологически правдиви. Въпросът обаче е на какво ниво.

Лицето и кръглите му очи за миг застинаха в почуда и раздразнение. После Ела забеляза как той извръща очи и плъзва поглед по улицата — годеницата му закъсняваше.

Той рече:

— От писмото на мис Брент останах с впечатление, че е решила да купи новелата.

Ела отвърна:

— Ако решим да я отпечатаме, трябва да я преработим — да съкратим частта за манастирите, монахините и изобщо за религията.

— Основното нещо в новелата обаче… не може да не се съгласите… е чистотата на момичето, то остава чисто по душа.

Беше схванал, че новелата няма да се купува, но му бе все едно. Сега очите му се приковаха в една точка, защото по улицата се появи хубаво, изящно момиче, което приличаше на Ела, с бледо издължено личице и пухкава черна коса. Ела си помисли, Е, аз може и да съм негов тип, но той категорично не е мой. Момичето се насочи към тях и тя очакваше той да стане да поздрави годеницата си. В последния миг обаче той извърна поглед и момичето отмина, а той продължи да оглежда улицата пред себе си. Така значи, рече си Ела и започна да го наблюдава как систематично и съсредоточено, всъщност съвсем сладострастно изучава една след друга минаващите жени, че някои от тях, раздразнени или заинтригувани, току му хвърляха някой и друг поглед. В този миг обаче той извръщаше очи.

Най-сетне се появи жена, която бе грозна, но все пак чаровна. Имаше лоша кожа и тромава фигура, но бе умело гримирана и много добре облечена. Оказа се годеницата. Двамата се поздравиха с показно въодушевление, обичайно за всяка известна в обществото двойка. Както се очакваше, щастливата двойка прикова погледите на всички и предизвика усмивки. Дойде ред да бъде представена Ела. Разговорът продължи на френски. Заговориха за килима, оказал се много по-скъп от очакванията и на двамата. Но го купила. Ропотът на Робер Брун бързо премина във възклицания. Бъдещата мадам Брун въздъхна, клепките на гримираните й тъмни очи запърхаха и тя промълви със стаена нежност, че той заслужавал най-доброто. Годениците сплетоха ръце с усмивка. Той излъчваше самодоволство, а тя — удовлетворение и известно напрежение. Още преди да е пуснал ръката й, погледът му по навик се изплъзна и се вторачи напред, където на тротоара се бе появило хубаво момиче. После се усети и се намръщи. Това не убягна на бъдещата му съпруга и за миг усмивката й застина. Но веднага се усмихна очарователно, отпусна се назад в стола и с очарователен тон заразправя на Ела какъв проблем е обзавеждането в днешното трудно време. С погледите, които хвърляше към годеника си през цялото време, напомни на Ела за една проститутка късно през нощта в лондонското метро — онази жена по същия начин бе милвала с очи и подканяла един мъж с бързи, леки, пленителни погледи.

Ела сподели своя опит с обзавеждането в Англия, а същевременно си мислеше, В момента съм третият човек в компанията на двама годеници. Чувствам се изоставена и излишна. Сякаш изложена на хорските погледи. След миг те ще станат и ще си тръгнат. И аз ще се почувствам още по-уязвима. Какво ми става? Но въпреки това по-скоро бих умряла, отколкото да съм на мястото на тази жена, и това е самата истина.

Тримата поседяха още двайсетина минути. Годеницата бе все тъй игрива, женствена, закачлива, ласкава към своя пленник. А годеникът се държеше галантно, с чувството на собственик. Само очите му го издаваха. Но тя, неговата пленница, дори за миг не пренебрегна присъствието му — очите й го следваха, докато той съсредоточено, внимателно (макар и сега по необходимост по-кратко) оглеждаше минаващите жени.

Цялата ситуация бе до болка ясна на Ела. Според нея тя несъмнено би била ясна и на всеки, наблюдавал двойката поне пет минути. Това бяха любовници от твърде дълго време. Тя имаше пари, а това му бе необходимо. И беше влюбена до уши. Той, от своя страна, бе привързан към нея, но вече усещаше, че затягащият се възел протрива кожата му. Едрият, добре поддържан бик се чувстваше неспокоен още преди хомотът да се е стегнал около врата му. Само след две-три години мосю и мадам Брун ще живеят в добре обзаведено жилище (тя ще е осигурила парите), ще имат малко дете и навярно прислужница-детегледачка. Тя ще бъде все тъй ласкава, лъчезарна и напрегната. А той галантен и добродушен, макар и понякога избухлив, когато семейните ангажименти осуетят развлеченията му с любовницата.

И макар всяка фаза от този брак да й бе от ясна по ясна, сякаш вече е отминала и сега само й разказват историята, макар цялата ситуация да й бе толкова неприятна, че предизвикваше у нея раздразнение, въпреки всичко Ела с ужас очакваше мига, когато годениците ще си тръгнат и ще я оставят сама. Те така и сториха — с възхитителна френска учтивост: той с непринудена сдържана галантност, а тя — напрегнато любезна, без да го изпуска от очи, сякаш му казва: „Забележи само колко добре се отнасям към твоите професионални контакти.“ И Ела остана сама на масата точно когато хората се хранят по двойки, с чувството, че е напълно разголена за чуждите погледи. Като защитна реакция на мига си представи, че Пол ще седне до нея на мястото на Робер Брун. Усети, че сега, когато бе останала сама, двама мъже насреща я претеглят, претеглят шансовете си. Само след миг единият от тях ще я приближи, тя ще се държи благовъзпитано, ще изпие една-две чашки, ще изпита удоволствие от срещата и ще се върне в хотела, освежена, откъснала се от призрака на Пол. (Изведнъж й се стори, че той няма как да не е някъде наблизо, в очакване да се срещне с нея.) Помисли си, Какво точно означава, че обичах Пол, щом раздялата с него ме превърна в гол охлюв, охлюв с изкълвана от птица къщичка. Би трябвало да съзнавам, че присъствието на Пол в живота ми ми е давало сили да съхраня същността си, да запазя своята независимост и свобода. Не исках нищо от него, най-малкото брак. А сега се чувствам разбита на парчета. Значи всичко е било измама. Значи просто съм го използвала като броня. С нищо не съм била по-добра от онази уплашена женица, съпругата му. Нито пък от Елиз, бъдещата жена на Робер. Мюриъл Танър държеше мъжа си, като никога не задаваше въпроси и се обезличаваше. Елиз ще купи Робер. А аз говоря за „любов“ и се смятам за независима, но всъщност… Някакъв глас съвсем отблизо попита дали мястото е свободно. Ела отвори очи и видя пред себе си дребен, подвижен, жизнерадостен французин, който тъкмо се настаняваше на масата. Каза си, че изглежда приятен и че няма да мръдне от мястото си. После се усмихна нервно, заяви, че не се чувства добре и има главоболие, стана и излезе с усещането, че се държи като ученичка.

И тогава реши. Върна се в хотела, прекосявайки цял Париж, стегна багажа си, изпрати телеграми на Джулия и на Патриша и се качи в автобуса за летището. Имаше свободно място за самолет в 9 часа, сиреч след три часа. В ресторанта на летището дойде на себе си и хапна спокойно — нормално е един пътник да се храни сам. С набитото око на професионалист изчете пет-шест женски списания на френски, като обръщаше внимание на някои особености или на разкази, които биха заинтригували Патриша Брент. Докато вършеше това, съзнанието й бе наполовина ангажирано. И тогава си помисли, Май само работата ще ме излекува. Ще напиша нов роман. Лошото е, че докато пишех предишния, нямаше миг, в който да си кажа: ще напиша роман. Просто осъзнах, че пиша роман. Значи трябва да изпадна в същото състояние — някакво вътрешно разкрепостяване и пренагласа, някакво пасивно очакване. Тогава може би някой ден ще осъзная, че пиша. Но всъщност този роман много-много не ме вълнува… както много-много не ме вълнуваше и предишният. Ами ако Пол например ми беше казал: „Ще се оженя за теб, ако обещаеш никога повече да не напишеш нито ред.“ Боже мой, щях да приема! Щях с готовност да купя Пол точно както една Елиз купува Робер Брун. Но това щеше да е двойна измама, защото само по себе си написването няма значение — това не е творчество, а документиране, регистриране на нещо. Историята вече е написана с невидимо мастило… ами тогава навярно някъде дълбоко у мен се крие друга история, също написана с невидимо мастило… но какво от това?… Чувствам се нещастна, защото съм загубила своята независимост, свободата си. Но чувството, че съм свободна, няма нищо общо с писането на роман. То се поражда от отношението ми към един мъж, но и това е лъжа, защото се чувствам раздробена на парчета. Истината е, че за мен нямаше по-важно нещо от щастието ми с Пол и докъде ме доведе то? До самота и страх от самотата, до безсилие, до бягство от един вълнуващ град само защото нямам морална сила да звънна на някой от поне десетината души, които биха се зарадвали да им се обадя — или поне може би ще се зарадват.

Най-ужасното е, че след всеки етап от живота ми единственото, с което се сдобивам, е някоя банална истина, известна на всеки: в случая — че женските чувства са атавизъм от едно общество, което вече не съществува. Моите най-дълбоки чувства, истинските ми чувства, се раждат от връзката ми с един мъж. Един-единствен мъж. Но аз не живея с чувствата си, и повечето жени наоколо са като мен. Така че това, което изпитвам, е безсмислено и глупаво… Непрекъснато стигам до заключението, че истинските ми чувства са безполезни, сиреч аз непрекъснато отричам самата себе си. Би трябвало да бъда като мъж, който се вълнува от работата си много повече, отколкото от хората. Би трябвало да поставям работата си на първо място и да приемам мъжете такива, каквито са, или да си намеря обикновен, спокоен мъж за прозаичните житейски неща — но няма да го направя, не мога да бъда такава…

По високоговорителя обявиха номера на полета и заедно с останалите пътници Ела отиде до самолета и се качи. Зае мястото си и като видя, че до нея се настанява жена, изпита облекчение. Само преди пет години в подобна ситуация би изпитала разочарование. След малко самолетът потегли, зави рязко и започна да се подготвя за излитане. Постепенно набра скорост и целият завибрира. Но изведнъж като че ли се сгърчи от усилията да се отдели от земята и забуксува. За няколко минути се закова на място, а моторът продължаваше да трещи безпомощен. Нещо не бе наред. Пътниците, притиснати един до друг в тресящия се метален ковчег, скришом заоглеждаха ярко осветените лица наоколо, сякаш търсеха отражение на собствената си паника. Осъзнали, че самите те са се скрили зад маската на привидно спокойствие, се вглъбиха в личните си страхове, като от време на време хвърляха поглед към стюардесите, чийто спокоен вид изглеждаше някак пресилен. На три пъти самолетът опита да се засили, набра скорост за излитане, най-после забави ход и спря, като продължаваше да трещи на място. После се върна на изходната позиция и пътниците бяха приканени да слязат и да изчакат, докато авиомеханиците „отстранят дребна повреда в мотора“. Всички се втурнаха обратно към ресторанта, където служителите на компанията — привидната им учтивост трудно прикриваше вътрешното им раздразнение — обявиха, че ще сервират вечеря. Ела се усамоти в един ъгъл, обзета от досада и раздразнение. Пътниците се бяха умълчали, потънали в размишления за големия късмет, че повредата е открита навреме. Всички се хранеха, за да убият времето, поръчваха си напитки или седнали до прозорците, наблюдаваха ярко осветения самолет, около който се суетяха авиомеханиците.

Някакво непонятно чувство обзе Ела и като го анализира внимателно, го определи като самота. Сякаш невидим леден пояс, емоционален вакуум я отделяше от тълпата. Изпитваше физическо усещане за студ, за изолация. В съзнанието й отново изникна образът на Пол — толкова жив, сякаш той ей сега ще се появи на входа и ще се отправи към нея. Силното й усещане за присъствието му като че ли разтопи леда наоколо. Потисна с усилие илюзията, обзета от панически страх. Ако не престана с тези халюцинации, с тази лудост, никога няма да се съвзема, няма да се оправя. Успя да прогони призрака на Пол и почувства как леденият пояс отново я обгръща, как от купищата френски списания полъхва студ и самота, а мислите й се сковават. Наблизо бе седнал мъж, забил нос в списанията пред себе си — забеляза, че са медицински. От пръв поглед личеше, че е американец — възнисък, широкоплещест, набит, с късо подстригана кестенява коса като лъскава козина. Мъжът пиеше една след друга чаши ободрителна плодова напитка и нищо във вида му не подсказваше, че закъснението го притеснява. За миг погледите им се срещнаха, когато и двамата оглеждаха скупчилите се около самолета авиомеханици, и той подхвърли през смях: „Ще има да чакаме цяла нощ…“ — после отново заби поглед в медицинските статии. Вече минаваше единайсет и в сградата на летището нямаше други пътници освен тях. Изведнъж откъм самолета закънтяха силни крясъци и възклицания на френски — сред авиомеханиците се бе разразил остър спор и те се караха. Един от тях, очевидно шефът им, увещаваше останалите или се оплакваше от нещо, като ръкомахаше енергично и свиваше рамене. В началото другите му отвръщаха бурно, после млъкнаха. След това всички се оттеглиха към централната сграда, като оставиха роптаещия под самолета. Усетил се сам, той изруга ядосано, сви гневно рамене за последно, след което и той тръгна към сградата. Погледите на американеца и Ела отново се срещнаха. Очевидно развеселен от гледката, мъжът подхвърли:

— Не ми харесва тази сценка — а в това време високоговорителят ги подкани да заемат местата си. Двамата се отправиха към самолета. Тя рече:

— Май трябва да откажем да се качим.

— Утре сутрин имам уговорена среща — каза той и белите му равни зъби и живите му, момчешки сини очи проблеснаха.

Очевидно срещата бе толкова важна, че оправдаваше риска от самолетна катастрофа. Пътниците — повечето от тях сигурно не искаха да придават особено значение на препирнята между авиомеханиците — отново прилежно заеха местата си, очевидно погълнати от мисълта, че трябва да си наложат привидно спокойствие. Дори стюардесата, макар и външно да запазваше присъствие на духа, беше нервна. В ярко осветения салон на самолета всичките четирийсет души, обзети от ужас, се стараеха да прикрият страха си. По-точно всички, помисли си Ела, с изключение на американеца, седнал до нея, той вече се бе задълбочил в медицинските си книги. Що се отнася до самата Ела, тя влезе в самолета като в стая за екзекуции. Но се сети как главният механик бе свил рамене и също си наложи привидно да се успокои. Когато самолетът се затресе, си помисли, Ще умра, като нищо ще умра, но това май ме радва.

Само след миг внезапното прозрение престана да я шокира. Бе таила това чувство от доста време. Толкова съм изтощена, цялата, до последната си фибра съм разнебитена и дори мисълта, че вече няма нужда да полагам усилие да живея, ме успокоява. Направо невероятно! Всеки един от тези хора, с изключение вероятно на жизнерадостния младеж до мен, е обзет от ужас, че самолетът може да се разбие, и въпреки това всички без изключение най-прилежно се качихме. Дали пък не споделяме едни и същи чувства? Ела отправи любопитен поглед към тримата пътници от другата страна на пътеката. Бяха пребледнели от страх, а по челата им бяха избили капчици пот. Самолетът отново набра скорост, за да се откъсне от земята. Затрещя по пистата и най-после след силни вибрации се издигна във въздуха с огромно усилие като изнемощял човек. Бавно се издигна над покривите и много бавно и мъчително започна да набира височина. Американецът възкликна ухилен:

— Е, най-после успяхме! — и отново заби нос в книгата.

Стюардесата, която до този момент бе стояла вцепенена, с широка, застинала усмивка, дойде на себе си и отиде да се подготви да сервира, а американецът възкликна:

— Сега ще предложат богата трапеза на осъдения.

Ела притвори очи. Прониза я пак мисълта, Няма как да не се разбием. Или поне е твърде вероятно. А какво ще стане с Майкъл? Дори не се сетих за него. Ами, Джулия ще го отгледа. Мисълта за Майкъл за миг й вдъхна желание за живот, но после си каза, Тъжно е една майка да загине в самолетна катастрофа, но такава смърт не би навредила на детето. Не е като самоубийство например. Колко странно! Всички казват, че майката дава живот на детето. Но и детето може да даде живот на майката, като я подтикне да избере живота пред самоубийството само и само за да не го нарани. Помисли си колко ли родители по света решават да продължат да живеят, за да не наранят децата си, макар че вече не им се живее. (Започна да й се доспива.) Щом е така, отговорността пада от мен. Разбира се, можех да не се кача в самолета, но Майкъл никога няма да разбере за случката с авиомеханиците. Всичко приключи. Имах усещането, че съм се родила, натоварена с тежко бреме, и че съм орисана цял живот да влача товара си. Само когато бях с Пол, не бутах нагоре непосилното си бреме. Е, престани най-сетне да мислиш за Пол, за любовта и за собственото си бреме! Колко досадни са мислите, които постоянно ни обсебват и не ни дават мира въпреки усилията… Усещаше как самолетът цял се тресе. Ще се разпадне във въздуха, рече си тя, и ще полетя надолу като отронен лист, като лист към тъмната бездна долу, към морето, като безтегловен лист сред огромните черни вълни, които заличават всичко. Неусетно се унесе и когато отвори очи, видя, че самолетът е спрял, а американецът я бута да се събуди. Бяха се приземили. Беше около един през нощта. А когато автобусът стовари всички пътници на терминала, наближаваше три. Ела чувстваше тялото си сковано, измръзнало, натежало от умора. Американецът бе все така до нея, все тъй бодър и енергичен, а широкото му румено лице излъчваше здраве. Покани я в таксито си, понеже нямаше таксита за всички пътници.

— Мислех си, че ще се разбием — каза Ела и забеляза, че гласът й прозвуча бодро и спокойно като неговия.

— Да, наистина имаше такива изгледи — засмя се той и зъбите му отново блеснаха. — Като видях как онзи приятел свива рамене, си казах: „Свършено е с нас!“ Къде живеете?

Ела му обясни и запита:

— А вие имате ли къде да пренощувате?

— Ще си намеря хотел.

— Няма да е лесно в този час. Бих ви поканила у дома, но имам само две стаи и в едната е синът ми.

— Много мило от ваша страна, но няма причина за тревога.

И наистина не изглеждаше разтревожен. Още не беше съмнало, нямаше къде да отседне, но изглеждаше все така жизнерадостен и бодър, както в самото начало. Остави я на посочения адрес и добави, че ще се радва да вечерят заедно. Ела се поколеба за миг, но се съгласи. Уговориха се да се срещнат следващата вечер, по-точно същата вечер. Ела се прибра, като си мислеше, че няма какво да си кажат с този американец, тъй че перспективата за предстоящата среща я изпълни с досада. Завари сина си да спи — стаята му, подобно бърлогата на силен, млад звяр, ухаеше на здравословен сън. Оправи завивките и поседя малко да го погледа — розовото му лице на младенец вече се открояваше в процеждащата се дрезгавина от прозореца, а кестенявата му, влажна от съня коса проблясваше. Изведнъж й хрумна — той е същият като американеца, и двамата са едри, набити, със здрава, румена плът. Но американецът ме отблъсква физически. И все пак не ми е толкова неприятен, както например онзи млад, здрав жребец Робер Брун. А защо? Легна си и за пръв път от доста време не я налегнаха спомени за Пол. Мислеше си как четирийсетте души, готови да приемат смъртта, вече, пръснати из целия град, лежат живи и здрави в леглата си.

Два часа по-късно синът й я събуди, щастлив от внезапното й завръщане. Тъй като формално още се водеше в отпуск, тя не отиде в редакцията, но уведоми Патриша по телефона, че не е закупила новелата и че Париж не я е разведрил. Джулия бе заета с репетиции за нова пиеса. Цял ден Ела чисти, готви и подрежда апартамента, а когато синът й се върна от училище, двамата поиграха. Чак късно вечерта американецът — както се разбра, казваше се Сай Мейтланд — й позвъни да й каже, че е на нейно разположение и тя да реши къде да отидат. На театър? На опера? На балет? Ела отвърна, че вече е късно за представление и предложи да отидат да вечерят. Той несъмнено изпита облекчение.

— Да ви кажа честно, не си падам много по представленията и рядко ходя. А сега ми кажете къде желаете да вечеряме?

— Нещо специално ли предпочитате? Или място, където можем да хапнем пържола или неща от този род?

Отново долови облекчението му.

— Това напълно ме устройва. Не съм претенциозен по отношение на храната.

Ела назова добър, солиден ресторант и прибра роклята, която бе избрала за вечерта. Никога не я бе обличала за среща с Пол заради куп задръжки. Но след раздялата я бе носила като предизвикателство. Сега облече пола и блуза и се нагласи да изглежда по-скоро естествена, отколкото интригуваща. Майкъл седеше в леглото, ограден от комикси.

— Още не си си дошла, и пак излизаш. Защо? — запита той с подчертано огорчение.

— Защото така искам — отвърна тя игриво.

Той се насили да се усмихне, после се намръщи и заяви обидено:

— Не е честно.

— Та ти ще заспиш след час. Поне така се надявам.

— Джулия няма ли да ми почете?

— Нали вече ти четох часове наред. Освен това утре си на училище и трябва рано да си легнеш.

— Щом излезеш, мога да я убедя да ми почете.

— По-добре не ми го казвай, за да не се ядосам.

Той я погледна дръзко и продължи да седи — едър, набит, с румено лице, самоуверен в своя неприкосновен свят.

— Защо не си сложи роклята, която каза, че ще облечеш?

— Реших да облека друго.

— Жени! — възкликна деветгодишният хлапак самоуверено. — Само за рокли мислят!

— Хайде, лека нощ! — рече тя и притисна за миг устни до гладката топла бузка, като вдъхна с наслада свежото ухание на сапун от косата му.

Слезе долу и видя, че Джулия е в банята. Извика й:

— Излизам!

Джулия отвърна:

— Прибери се рано, снощи не си спала.

В ресторанта Сай Мейтланд вече я чакаше. Изглеждаше все така свеж и жизнерадостен. Бистрите му сини очи не бяха помръкнали от безсънието. Ела се настани удобно на мястото до него и почувствала внезапна умора, го попита:

— Не ви ли се спи?

Той заяви с нескрита гордост:

— Никога не спя повече от три-четири часа на денонощие.

— А защо?

— Защото никога няма да стигна там, закъдето съм тръгнал, ако си губя времето в сън.

— Разкажете ми за себе си, а после аз ще ви разкажа своя живот.

— Добре — отвърна той. — Честно казано, за мен вие сте пълна загадка, тъй че доста дълго трябва да говорите.

В този миг сервитьорите галантно дойдоха да вземат поръчката и Сай Мейтланд поръча „възможно най-голямата пържола на заведението“, кока-кола, а също и кетчуп, без никакви картофи, защото трябвало да свали няколко килограма.

— Никога ли не пиете алкохол?

— Никога. Само плодов сок.

— Съжалявам, но ще се наложи да поръчате вино за мен.

— С най-голямо удоволствие — отвърна той и поръча на сервитьора за напитки да донесе бутилка от най-доброто вино.

Когато сервитьорите се отдалечиха, Сай каза:

— В Париж garcongs се стараят всячески да ти покажат, че си простак, а тук го постигат и без да се напъват.

— А вие простак ли сте?

— Да, разбира се — каза той и равните му зъби отново блеснаха.

— Е, а сега ми разкажете историята си.

Разговаряха, докато вечеряха — що се отнася до Сай, той опразни чиниите за десетина минути. Но я изчака, като отговаряше на въпросите й. Родил се в бедно семейство, но бил умен и добре се възползвал от това. Със стипендии и награди постигнал каквото искал — станал неврохирург с перспективи за развитие, оженил се добре, имал пет деца, добро положение и бъдеще, поне според него самия.

— А какво означава да се родиш беден в Америка?

— Баща ми беше продавач на дамски трикотаж и още е. Не казвам, че сме гладували, но в семейството ни няма други неврохирурзи, това е сигурно.

Хвалеше се толкова непринудено и естествено, че думите му ни най-малко не звучаха като хвалба. А неизменната му бодрост започна да се предава и на нея. Забрави умората. Когато обаче й каза, че е време да му разкаже за себе си, тя започна да увърта, като си представи, че нейният разказ би бил истинско мъчение. Преди всичко й хрумна, че, що се отнася до нея, трудно би могла да опише живота си в хронологична последователност — родителите ми бяха такива и такива, живяла съм там и там, работила съм това и това. Осъзна и че той я привлича физически и това откритие я напрегна. Когато той постави едрата си бледа ръка на рамото й, усети как гърдите й се свиват в сладостна тръпка. Почувства и влага между бедрата. Та тя няма нищо общо с този човек! Не помнеше да е изпитвала физическо привличане към мъж, който да й е бил дотолкова духовно чужд. Винаги е реагирала на поглед, на усмивка, на тембър, на смях. Смяташе мъжа пред себе си за първичен здравеняк и откритието, че го желае физически, предизвика у нея раздвоение. Подразни се и се изнерви. Спомни си, че се бе чувствала точно така, когато съпругът й се бе опитвал да я възбуди с външни манипулации, въпреки липсата на чувства. Резултатът бе фригидност. Изведнъж съзря парадокса в сегашната ситуация — седи до този мъж, размекната от желания, а същевременно се тревожи за хипотетичната си фригидност. Засмя се, а той я запита: „Защо се смееш?“ Отвърна нещо неопределено, а той добродушно каза:

— Окей! И ти ме мислиш за простак. Така да е, нямам нищо против. Сега имам едно предложение. Трябва да проведа около двайсетина телефонни разговора, но искам да ги проведа от хотела. Ела с мен, ще ти налея нещо за пиене и след като приключа с разговорите, ще ми разкажеш за себе си.

Ела прие. После изведнъж се запита дали не е изтълкувал думите й като съгласие да спи с него. Ако е така, с нищо не го беше показал. Хрумна й, че за мъжете от своята среда може да отгатне какво чувстват или мислят само по един поглед, жест или създадената атмосфера. Тъй че думите им не й казваха много повече от онова, което вече знаеше. За този мъж обаче не знаеше нищо. Женен е, но не знае — както например бе наясно с Робер Брун, — какво мисли за съпружеската вярност. След като тя не знае нищо за него, и той не знае нищо за нея — например, че зърната на гърдите й парят от възбуда. Затова съвсем непринудено се съгласи да го придружи до хотела.

Наел бе стая с баня в скъп хотел. Стаята бе във вътрешната част на сградата — без прозорци, с климатик, стандартно обзаведена, тя предизвикваше чувство на клаустрофобия. Ела се почувства като в капан, а той се чувстваше като у дома си. Наля й уиски, после придърпа телефона към себе си и проведе — както бе казал — двайсетина разговора, което му отне около половин час. Ела неволно го слушаше и й направи впечатление, че си насрочи поне десетина срещи за следващия ден, включително четири посещения в реномирани лондонски болници. Като приключи с телефонните разговори, той закрачи възбудено напред-назад из тясната стая.

— Страхотно! — възкликна той. — Чувствам се страхотно!

— Ако не бях тук, какво щеше да правиш?

— Щях да работя.

На шкафчето до леглото имаше куп медицински списания и Ела попита:

— Щеше да четеш ли!

— Да. Трябва много да се чете, ако човек иска да е в крак с времето.

— Четеш ли нещо друго освен медицинска литература?

— Не — засмя се той и добави: — Жена ми си пада по културата. Аз нямам време.

— Разкажи ми за нея.

Той веднага извади снимка. Жена му бе хубава блондинка с миловидно личице, заобиколена от пет невръстни деца.

— Страхотна е! Нали е хубава? Тя бе най-хубавото момиче в целия град.

— Затова ли се ожени за нея?

— Ами да…

Той усети иронията в гласа й, засмя се, после добави, като поклащаше глава, сякаш сам се чудеше:

— Разбира се! Зарекох се да се оженя за най-хубавото и изискано момиче в града и го сторих. Това е.

— А щастлив ли си?

— Тя е страхотна — отвърна той с внезапно въодушевление. — Страхотна е и имаме пет чудесни момчета. Исках да имам и момиче, но момчетата си ги бива. Само ми се ще да имам повече време за тях и когато го намеря, съм щастлив.

Ела си мислеше, Ако сега стана и кажа, че трябва да си вървя, той ще го приеме без озлобление, съвсем добродушно. Може и пак да го видя. А може и да не го видя. И на двамата ще ни е все едно. Но сега трябва да му дам някакъв знак, защото той не знае какво да прави. Трябва да си тръгна… но защо? Нали вчера реших, че е нелепо жени като мен да изпитват чувства, несвойствени за съвременния живот. В подобна ситуация един мъж — мъжът, който бих била, ако не се бях родила жена — непременно би стигнал до леглото, а после на мига би забравил случката. Сега той каза:

— Е, Ела, толкова ти говорих за себе си, а ти си страхотно добър слушател, признавам го, но, нали разбираш, аз не знам абсолютно нищо за теб, съвсем нищичко.

Сега е моментът, помисли си Ела. Сега.

Тя обаче заигра с времето.

— Знаеш ли, минава дванайсет.

— Ами? Тъй ли? Лоша работа. Макар че аз никога не си лягам преди три-четири и ставам в седем. Всеки божи ден.

Сега е моментът, помисли си Ела. Нелепо е, каза си тя, да е толкова трудно. И изрече нещо съвършено противоположно на най-дълбоките си убеждения и се изненада колко непринудено, макар и малко задъхано прозвучаха думите й:

— Искаш ли да спиш с мен?

Той я погледна с широка усмивка. Не беше изненадан. Заинтригуван бе. Да, помисли си Ела, заинтригуван е. Е, браво на него, харесва й такъв. Той внезапно отметна назад едрата си глава на здравеняк и задавено рече:

— Страхотно! Дали бих искал! Разбира се, Ела, и ако ти не ми беше казала, нямаше да знам какво да правя.

— Така си и знаех — отвърна тя свенливо. (Усети тази своя свенлива усмивка и й се зачуди.) После добави свенливо: — Е, сега, сър, трябва да ме накарате да се отпусна или нещо подобно.

Той се засмя широко. Стоеше прав насреща й в другия край на стаята и тя го възприе единствено като плът, като тяло с топла, пулсираща, сочна плът. Добре, така да бъде! (В този миг Ела се раздвои и другата Ела застана отстрани да наблюдава и да се чуди.)

Изправи се усмихната и с преднамерени движения се съблече. Усмихнат, той също свали сакото и ризата си.

В леглото последва сладостна тръпка от допира с топлата, твърда плът. (Другата Ела все така стоеше отстрани и си казваше иронично, Виж ти!) Той веднага проникна в нея и само след няколко секунди свърши. Тъкмо се канеше да го утеши или каже нещо тактично, когато той се извърна по гръб, разпери ръце и възкликна:

— Страхотно! О-о-о, страхотно!

(В този миг раздвоението у Ела изчезна и тя отново бе цялостна личност.)

Потиснала физическата си неудовлетвореност, тя продължи да лежи до него усмихната.

— Страхотно! — отново възкликна той доволен. — Това харесвам. С теб няма никакви проблеми.

Тя се замисли върху казаното, все така обгърнала го с ръце. Изведнъж той заговори за жена си, очевидно съвсем спонтанно.

— Знаеш ли какво… Ходим в клуба, танцуваме там три-четири пъти седмично. Нали разбираш, това е най-хубавият клуб в града. Момчетата ме гледат и си мислят: какъв късметлия е това копеле! Тя все още е най-хубавото момиче, въпреки петте деца. И смятат, че я караме страхотно. Боже мой, понякога си мисля… ами ако взема да им кажа, че имаме пет деца и че откакто сме се оженили, сме го правили пет пъти. Е, може и да преувеличавам, но горе-долу положението е такова. Тия неща не я вълнуват, макар че външно не й личи.

— Откъде идва проблемът? — запита Ела сдържано.

— Знам ли. Преди да се оженим, когато още ходехме, тя беше доста страстна. Страхотна! Само като се сетя!

— Колко време… ходихте?

— Ами три години. После се сгодихме. Значи четири.

— И през цялото това време изобщо не бяхте спали заедно?

— Какво? Да, разбирам. Не, тя не ми даваше, пък и аз не съм искал. Но всичко беше наред. Беше доста страстна. Страхотна, като се сетя. И изведнъж през медения месец охладня. И сега изобщо не я докосвам. Е, освен понякога, когато се напием на някое парти.

Последва отривист младежки смях, а после внезапно изпъна нагоре загорелите си, дълги нозе и отново ги спусна.

— Ходим на танци, тя смайва всички с тоалетите си, момчетата се захласват по нея и ми завиждат, а аз си казвам: „Само да знаехте…“

— Това не те ли тревожи?

— По дяволите, разбира се, че ме тревожи. Но не бих се натрапвал никому. Това ми се нрави у теб — искаш ли да спиш с мен, казваш си, и всичко е ясно и просто. Харесваш ми.

Тя продължаваше да лежи до него и да се усмихва. Едрото му здраво тяло излъчваше задоволство. Той рече:

— Почакай. Ще повторя. Май съм загубил форма поради дългото въздържане.

— Спиш ли с други жени?

— От време на време. Когато ми се удаде случай. Иначе не тичам по жени. Нямам време.

— Твърде си зает да стигнеш там, закъдето си тръгнал.

— Точно така.

Той протегна ръка и се опипа.

— Не би ли искал аз да го направя?

— Какво? Нима нямаш нищо против?

— Да имам против ли? — запита тя усмихната до него, подпряла се на лакът.

— По дяволите, жена ми не ме докосва. Жените не обичат тези неща. — И отново последва отривистият му смях. — Значи нямаш нищо против, а?

След миг лицето му се преобрази — изразяваше едновременно чувственост и удивление.

— По дяволите! — възкликна той. — Страхотно!

Бавно и гальовно тя го възбуди докрай. После рече:

— А сега не бързай!

Тогава той се намръщи. Ела усети как се сепна от думите й. Е, не беше глупак… Но тя се замисли за съпругата му и за другите жени, с които е бил. Той проникна в нея. А Ела си мислеше, Досега не съм правила подобно нещо — да доставям удоволствие на друг. Невероятно! Никога не съм употребявала тези думи, нито пък съм мислела подобно нещо. Когато бях с Пол, просто потъвах в пълен мрак и преставах да мисля. Всъщност цялата работа е в това, че съм напълно трезва, опитна, дискретна и… доставям удоволствие. Съвсем различно е от усещането ми с Пол. Но аз съм в леглото с този мъж и това означава интимност. Усещаше движенията на плътта му дълбоко у себе си — твърде бързи, несръчни. И този път не стигна кулминацията, докато той пищеше от наслада, целуваше я и крещеше:

— О-о-о, страхотно, страхотно, страхотно!

Ела си мислеше, Ако бях с Пол, вече да съм свършила… какво не е наред… май не е достатъчно просто да си кажеш: не обичам този мъж. Помисли си, За жени като мен усещането за хармонична, цялостна личност не се свежда до целомъдрие, вярност или друго традиционно понятие. Хармонията идва от оргазма. Нещо, върху което нямам контрол. Никога не бих могла да изпитам оргазъм с този мъж. Мога само да доставя удоволствие и толкоз. А защо? Нима смятам, че мога да достигам върховния миг само с мъж, когото обичам? Тогава в каква ли пустиня съм обречена да живея, ако наистина е така?

Той се чувстваше истински щастлив, дълбоко признателен и целият сияеше от задоволство. И Ела бе доволна, че го е направила щастлив.

След като се облече и се приготви да си върви, Ела позвъни за такси, а той каза:

— Какво ли би било да съм женен за такава като тебе?… Направо страхотно!

— Би ли бил щастлив? — сдържано попита тя.

— Това би било… Боже мой! Жена, с която можеш да разговаряш и същевременно да изпитваш такова удоволствие в леглото… Боже мой, направо не мога да си го представя!

— А ти не разговаряш ли с жена си?

— Тя е чудесно момиче — отвърна той отрезвен. — И тя, и децата са направо невероятни.

— А щастлива ли е?

Този въпрос така го изненада, че се подпря на лакът, преди да отговори, и я изгледа втренчено — лицето му стана толкова сериозно, че се свъси. Тя се изпълни с топлота към него и както бе облечена, приседна в крайчеца на кревата, обзета от дружелюбност. След като помисли известно време, той каза:

— Тя живее в най-хубавата къща в града. Получава всичко, което пожелае, за да поддържа домакинството. Има петима сина… Знам, че иска момиче, но може би следващия път… Прекарваме си чудесно заедно… ходим на танци един-два пъти седмично и където и да се появим, винаги е най-елегантно облеченото момиче. Освен това има и мен… Уверявам те, Ела — виждам, че се усмихваш, но не го приемай като хвалба — тя има преуспял съпруг.

После взе снимката на жена си от нощното шкафче и попита:

— Нима има вид на нещастна съпруга?

Ела хвърли поглед към хубавото, миловидно личице и отвърна:

— Прав си, няма.

А после добави:

— Никога не бих могла да разбера жена като нея.

— Съгласен съм.

Таксито пристигна. Ела го целуна, а на излизане той рече:

— Утре ще ти се обадя. За Бога, искам да те видя пак.

Ела прекара и следващата вечер с него. Не защото очакваше удоволствие, а защото го харесваше. Освен това си помисли, че ако му откаже, ще го обиди.

Отново вечеряха заедно в същия ресторант. („Това е нашият ресторант, Ела“ — каза той, обзет от сантименталност, както би могъл да каже например: „Това е нашата песен, Ела.“)

Говореше за кариерата си.

— И какво ще стане, след като положиш всички възможни изпити и участваш във всички възможни конференции?

— Ще се кандидатирам за сенатор.

— А защо не за президент?

Той се засмя заедно с нея на себе си с обичайния си дружелюбен смях.

— Не, не и за президент. Но за сенатор — да. Казвам ти, Ела, следи за името ми. След петнайсетина години ще чуеш, че съм най-големият специалист в моята област. Досега съм постигал всичко, което съм си наумил, нали? Тъй че съм наясно какво ще постигна и в бъдеще. Сенатор Сай Мейтланд, Уайоминг. Искаш ли да се обзаложим?

— Никога не се обзалагам, когато знам, че ще загубя.

На другия ден той си заминаваше за Щатите. Вече бе интервюирал десетина известни специалисти в своята област, посетил бе десетина болници, участвал бе в четири конференции. Беше приключил с Англия.

— Сега бих искал да отида в Русия — каза той. — Но не мога при сегашното положение.

— Имаш пред вид маккартизма ли?

— Чули сте значи, а?

— Да, чули сме.

— Тия руснаци са много добри в моята област. Следя публикациите им. Искам да ида, но не и при сегашното положение.

— А когато станеш сенатор, каква ще е позицията ти спрямо Маккарти?

— Каква ще е позицията ми ли? Пак се майтапиш с мене.

— Ни най-малко.

— Х-м-м… моята позиция… Ами той е прав. Не можем да оставим комунистите да правят каквото си искат.

— Жената, с която живеем в една къща, е комунистка.

Ела усети как той се стресна, после поразмисли и пак се отпусна. А сетне добави:

— Знам, че нещата при вас са по-различни. Смея да кажа, че не ви разбирам.

— Е, няма значение.

— Няма наистина. Ще дойдеш ли с мен в хотела?

— Ако искаш.

— Дали искам!

Тя отново му достави удоволствие. Харесваше го и това бе всичко.

Заговориха за професията му. Беше специалист по лоботомия.

— Всъщност съм срязал стотици мозъци.

— И не те ли притеснява това, което вършиш?

— Защо да ме притеснява?

— Ами нали знаеш, че след операцията връщане назад няма — хората вече не са същите?

— Та нали това е смисълът на операцията! Повечето хора не искат да са същите. — А после с характерната си откровеност добави: — Трябва да призная, че съм направил стотици такива операции и наистина връщане назад няма.

— Руснаците изобщо не биха одобрили метода ти — обади се тя.

— Така е. Затова и толкова искам да отида там, да видя какво правят те в такива случаи. А ти откъде знаеш за лоботомията?

— Имах преди време връзка с психиатър. Беше и невролог, но не неврохирург… Та той ми е казвал, че никога не препоръчвал лоботомия… освен в много редки случаи.

Изведнъж той рязко възкликна:

— Значи щом разбра, че съм специалист в тази област, стана предубедена, така ли?

След кратка пауза тя отвърна:

— Така е, но не зависи от мен. Несъзнателно е.

— Е, и от мен не зависи. — А после добави: — Как само го рече! „Имах преди време връзка с психиатър“ и толкоз!

В този миг Ела си помисли, че това, което бе изрекла за Пол — „имах едно време връзка с психиатър“ — напълно съответства на неговото определение за нея — „доста своенравно женче“ — или нещо подобно. Неволно си помисли, Добре! Значи, така ме е нарекъл! Да, такава съм. И съм доволна.

Сай Мейтланд я запита:

— Обичаше ли го?

Досега за обич не бяха споменавали в разговорите си. Той не бе казал нищо за любов, що се отнася и до жена му.

Тя отвърна:

— Много.

— Не искаш ли да се омъжиш?

Тя рече сдържано:

— Всяка жена иска да се омъжи.

Той прихна с отривистия си смях, а после я изгледа проницателно:

— Не те разбирам, Ела, нали виждаш? Изобщо не те разбирам. Но това, което добре разбирам, е, че си много независима жена.

— Да, сигурно е така.

Тогава той я прегърна и каза:

— Ела, ти ме научи на някои неща.

— Радвам се. Надявам се да са били приятни.

— Да, бяха и приятни.

— Това е добре.

— На подбив ли ме вземаш?

— Съвсем мъничко.

— Тъй да е, не се сърдя. Знаеш ли, Ела, днес споменах името ти пред един човек и ми казаха, че си написала книга.

— Днес всеки пише книги.

— Ако кажа на жена си, че съм срещнал истинска писателка, направо ще се побърка. Тя откача на тема култура и неща от тоя род.

— И все пак по-добре не й казвай.

— Какво ще кажеш, ако прочета книгата ти?

— Та ти не четеш книги!

— Все пак съм грамотен! — отвърна той шеговито. — За какво се разказва в нея?

— Ами… как да ти кажа. Има психологизъм, става дума за целостта на личността и други неща.

— Ти май не гледаш на книгата си много сериозно?

— Разбира се, че гледам сериозно.

— Окей тогава. Нима си тръгваш?

— Да, трябва… Синът ми ще се събуди след има-няма четири часа, а за разлика от теб аз имам нужда от сън.

— Окей! Няма да те забравя, Ела. Чудя се какво ли би било, ако бях женен за теб.

— Мисля си, че нямаше много да ти хареса.

Тя започна да се облича, а той остана да лежи спокоен в леглото, като я наблюдаваше с проницателен и замислен поглед.

— Щом казваш, сигурно е така — засмя се той и протегна ръце към нея. — Сигурно нямаше да ми хареса.

— Положително.

Разделиха се сърдечно.

Тя се прибра с такси и се заизкачва на пръсти да не събуди Джулия. Но изпод вратата на спалнята на Джулия се процеждаше светлина и след миг чу гласа й:

— Ела!

— Да! Всичко ли беше наред с Майкъл?

— Беше кротък. Как мина?

— Интересно — отвърна Ела със съзнателно равен тон.

— Интересно ли?

Ела влезе в спалнята. Джулия лежеше, облегната на възглавници, четеше и пушеше. Внимателно огледа Ела.

Ела каза:

— Много добър човек.

— Това е хубаво.

— А утре сутрин ще ме налегне депресия. Отсега я усещам.

— Защото си заминава за Щатите ли?

— Не.

— Изглеждаш ужасно. Какво ти става? Не беше ли добър в леглото?

— Не особено.

— Какво толкова! — каза Джулия разбиращо. — Запали цигара!

— Не, не! Искам да поспя, преди да ме е хванала депресията.

— Тя вече те е хванала. Защо лягаш с мъж, който не те привлича?

— Не съм казала, че не ме привлича. Работата е там, че е безсмислено да лягам с друг освен с Пол.

— Ще ти мине.

— Да, разбира се. Но е нужно много време.

— Трябва да си наложиш да не мислиш за него — каза Джулия.

— Така и ще правя — отвърна Ела. Каза „лека нощ“ и се качи горе.

[Продължение на синята тетрадка]

15 септември 1954

Снощи Майкъл (не бях го виждала цяла седмица) ми каза: „Е, Анна, значи нашата голяма любов отива към своя край, а?“ Съвсем в негов стил изрече тези думи като въпрос — той тласка връзката ни натам, но говори, сякаш всичко зависи от мен. Отвърнах с усмивка, но не успях да потисна иронията: „Поне беше голяма любов, нали?“ Тогава той рече: „Ти си измисляш разни истории за живота, после сама си ги втълпяваш и не си наясно кое е истина и кое не.“ „Значи не е било голяма любов, така ли?“ Без да искам, въпросът ми прозвуча задавено и умолително — думите му ме слисаха и вцепениха, сякаш бе отрекъл цялото ми съществуване. Той игриво отвърна: „Ако кажеш, че е било голяма любов, така да бъде, ако кажеш, че не е, значи не е.“ „С други думи това, което мислиш ти, е без значение, така ли?“ „Аз ли какво мисля? Но, Анна, защо трябва да ми придаваш такова значение?“ (Думите му прозвучаха горчиво, насмешливо, но топло.) След тази реплика трябваше да превъзмогна чувството, което неминуемо ме връхлита след подобни разговори — чувство за нереалност, сякаш истинската ми същност олеква и се разпада. А после си помислих колко е абсурдно — за да възвърна същността си, трябва да се осланям тъкмо на онази Анна, която Майкъл най-малко харесва, критичната и мислещата Анна. Да видим тогава! Той твърди, че си измислям истории за отношенията ни. Тогава ще взема да опиша възможно най-правдиво всеки миг на един ден. Да речем, на утрешния. В края на деня ще седна да го опиша.

17 септември 1954

Снощи не бях в състояние да пиша, защото се чувствах много нещастна. А днес вече се чудя дали не стана така, защото очертанията на деня се промениха, след като реших да се вглеждам внимателно във всичко, което се случва. Сиреч дали самото взиране в подробностите не направи деня ми по-специален. Но ще го опиша, пък ще видим какво ще излезе. Събудих се рано, около пет, напрегната, защото ми се стори, че чух как в съседната стая Джанет се размърда в леглото. Може и наистина да се е размърдала, но отново заспа. Сивкава струя се стича по прозореца. Сивкавата светлина. Огромните неясни очертания на мебелите в здрача. С Майкъл лежим с лице към прозореца, аз съм пъхнала ръце под горнището на пижамата му, прилепила колене в свивката на краката му. От него струи мощен, стимулиращ поток топлина. Мисля си, Много скоро Майкъл ще престане да идва. Може и да усетя кога е за последен път, а може и да не усетя. А може и това да е последният ни път заедно? Но ми се стори направо невъзможно да правя връзка между несъвместими неща — усещането за топлия Майкъл в обятията ми и мисълта, че скоро няма да е с мен. Раздвижих ръка и почувствах с длан гладките, плътни косми на гърдите му. Изпитах неописуема наслада. Той се сепна, усети, че съм будна и рязко попита: „Анна, какво има?“ Гласът му, стреснат и ядовит, долетя направо от съня. В следващия миг той се опъна по гръб и отново заспа. Вгледах се в лицето му да видя сянката на съня — то беше цялото сгърчено. Веднъж, събудил се внезапно от кошмарен сън, бе казал: „Скъпа Анна, щом държиш да спиш с мъж, чийто живот е отражение на европейската история от последните двайсетина години, не се оплаквай, че спи неспокойно.“ Каза го с раздразнение — раздразнение, че аз самата не съм част от тази история. Но знам, че една от причините, поради които е с мен, е тъкмо това, че не съм част от тази история и че в мен нищо не е пречупено. Тази сутрин отново се вгледах в сгърченото му в съня лице и отново се помъчих да си представя осезателно неговата драма, за да стане част от собствените ми преживявания: „Седем души от семейството ми, включително майка ми и баща ми, са умъртвени в газова камера. Повечето от най-близките ми приятели са мъртви — комунисти, убити от комунисти. Повечето оцелели са бежанци в чужбина. До края на живота си ще живея в страна, която никога няма да стане моя родина.“ Както винаги, ми беше трудно да си представя целия този ужас. Светлината бе плътна и здрачна от дъжда, който валеше. Лицето му се отпусна и успокои. Сега изглеждаше широко, ведро, самоуверено. Клепачите и леко очертаните му лъскави вежди вече не потрепваха неспокойно. Представих си го как е изглеждал като дете — неустрашим, наперен хлапак с чиста, открита, бодра усмивка. Представих си го и как ще изглежда на старини — сприхав, интелигентен, енергичен старец, затворен в горчивата самота на просветените. Изпълних се с чувство, което обикновено хората, жените, изпитват към дете — онова чувство на неимоверен възторг, че напук на всички беди, напук на дебнещата смърт това създание съществува — същинско чудо от жива, пулсираща плът. Спотаих това чувство в себе си, подсилих го в противовес на другото — че той скоро ще ме напусне. Той май усети нещо насън, защото се размърда и рече: „Заспивай, Анна.“ Усмихна се, без да отваря очи. Усмивката му бе широка и топла. Идваше от друга реалност, не от тази, в която казва: „Анна, защо да съм толкова важен?“ Рекох си, Глупости, разбира се, че няма да ме напусне. Не може да ми се усмихва така, ако мисли да ме зареже. Лежах до него по гръб. Стараех се да не заспивам, защото Джанет скоро щеше да се събуди. Светлината в стаята бе като сивкав поток, който сякаш се стича по стъклата на струи. Прозорците леко звънтяха. Когато нощем духа вятър, те скърцат и звънтят, но не се будя. Достатъчно е обаче Джанет само да мръдне в леглото, и веднага ококорвам очи.

Трябва вече да е около шест. Коленете ми са напрегнати. Усещам, че това, което по-рано наричах пред Мама Шугър „болест на домакинята“, започва да ме мъчи. Напрежение бързо измества вътрешния ми покой, защото веригата вече е включена: да-облека-Джанет-да-приготвя-закуската-да-я-изпратя-на-училище-да-приготвя-закуска-на-Майкъл-да-не-забравя-да-купя-чай и така нататък, и така нататък. Към това безсмислено, но явно неизбежно напрежение се прибавя и някакво негодувание. Негодувание срещу какво? Срещу несправедливостта. Несправедливостта, че трябва да отделям толкова време на грижи за дреболии. Негодуванието ми започва да се насочва към Майкъл, макар че съм достатъчно интелигентна, за да разбирам, че той няма нищо общо с проблемите ми. И въпреки това негодувам, защото знам, че цял ден ще го обслужват жени — секретарки, санитарки, медицински сестри, жени на най-различни длъжности, които ще го освобождават от всякакви дребни грижи. Опитвам се да се отпусна, да изключа веригата. Ала краката започват да ме болят и трябва да се обърна на другата страна. Долавям движение и в другата стая — Джанет се е събудила. В същия миг се размърдва и Майкъл и го усещам как, силно възбуден, се прилепва към гърба ми. Негодуванието ми придобива форма, Естествено, той избра точно този момент, когато съм напрегната и се ослушвам за Джанет. Но това негодувание не е лично към него. Много отдавна, още по време на сеансите ми с Мама Шугър, установих, че негодуванието и гневът не са насочени към конкретно лице. Това е болестта на жените днес. Долавям го в лицата им, в гласовете, в писмата, които изпращат до редакцията. Характерното за днешната жена чувство: негодувание срещу несправедливостта, някаква абстрактна горчивина. Нещастниците, които не съзнават, че това негодувание не е насочено към конкретно лице, си го изкарват на мъжете край себе си. Щастливките като мене се борят да го преодоляват. Но битката е изнурителна. Майкъл ме обладава изотзад. Внезапният му изблик не е насочен към мен конкретно и аз не реагирам както в случаите, когато съзнава, че люби не друга, а тъкмо Анна. Освен това съзнанието ми е отчасти заето от мисълта, че ако дочуя тихите стъпки на Джанет отвън, трябва веднага да скоча, да изтичам до вратата и да й попреча да влезе. Тя никога не влиза преди седем — знае правилото и не допускам да го наруши, но все пак трябва да съм нащрек. В мига, в който Майкъл ме сграбчва и обладава, от съседната стая долитат звуци. Знам, че и той ги чува, но за него това е част от удоволствието — да ме обладае в рискова ситуация. Знам, че Джанет, малкото осемгодишно момиченце, за него донякъде олицетворява жените — всички онези жени, които пренебрегва, като спи с мен. Но донякъде е и детето, въплъщение на детето изобщо, в противоборство с което той предявява правата си за живот. Споменеше ли собствените си деца, той неизменно се поусмихваше, полуобичливо-полуязвително — неговите наследници, неговите убийци. Колкото до моето дете, което е само на няколко крачки оттатък стената, той няма да допусне то да го прилъже и да му отнеме свободата. Когато свършваме, Майкъл казва: „А сега, Анна, предполагам, ще ме изоставиш заради Джанет?“ Говори като обидено дете, почувствало се пренебрегнато заради по-малко братче или сестриче. Засмивам се и го целувам, макар че негодуванието така силно се надига в мен, че стискам зъби да го потисна. Успявам да се овладея с мисълта, Ако бях мъж, щях да съм също като него. Трудно усвоих самоконтрола и дисциплината, необходими на една майка, и няма какво да се заблуждавам, че ако бях мъж и не ми се налагаше да се владея, щях да съм различна. И все пак през тези няколко минути, когато намятам халата, за да ида при Джанет, негодуванието напира у мен като кипяща отрова. Преди да вляза при Джанет, се плискам набързо между краката, за да не я притесня с миризмата на секс, макар че тя не я познава. Харесва ми тази миризма и не ми се ще да я отмивам веднага. Това, че се налага, подсилва лошото ми настроение. (Хрумна ми, че съзнателното самонаблюдение още повече изостря реакциите ми — в обичайна ситуация не бих реагирала толкова остро.) Но когато притварям вратата зад гърба си и виждам Джанет да седи в кревата с черна, разчорлена от вплетените в нея сънища косица, с усмихнато бледо личице (досущ като моето), самоконтролът измества негодуванието ми, а то почти мигновено прелива в обич. Шест и половина е и в детската стая е много студено. По прозореца на Джанет също се стичат сивкави струи. Включвам газовата печка, а дъщеря ми продължава да седи в леглото сред пъстроцветни комикси и да чете, като от време на време хвърля поглед, за да се увери, че правя всичко както трябва. Преизпълнена с обич, се смалявам до размерите на Джанет и се превръщам в малко момиченце. Огромният жълт пламък като гигантско око, огромният прозорец, през който могат да нахлуят всякакви неща, сивкава зловеща светлина в очакване на слънцето, което, подобно ангел или демон, може да прогони дъжда. После отново си налагам да стана Анна — пред мен е Джанет, крехко дете в огромно легло. Преминава влак и стените леко се разтърсват. Отивам да я целуна и усещам приятния мирис на все още топлата й от съня кожа, на косата и пижамката. Докато стаята й се затопли, отивам в кухнята да приготвя закуска. Поставям на подноса овесени ядки, пържени яйца и чай. Нося го в стаята й и докато тя закусва, седнала в леглото, пия чай и пуша. Къщата е мъртвешки тиха — Моли ще се събуди чак след два-три часа, а Томи се прибра снощи късно с момиче и двамата още спят. През стената долита плач на бебе и събужда в мен усещане за вечен живот, за покой — бебето плаче като някогашния плач на Джанет. Изведнъж Джанет казва:

— Защо и ние да си нямаме друго бебе? — Тя често задава този въпрос. Отговарям:

— Защото нямам съпруг, а една жена трябва да има съпруг, за да роди бебе. — Задава ми този въпрос донякъде защото много иска да има бебе, но и за да разбере точно каква е ролята на Майкъл. После пита:

— Майкъл тук ли е?

— Да, тук е и още спи — отвръщам уверено. Увереността ми я успокоява и тя продължава да закусва. Стаята вече се е стоплила и Джанет става от леглото, крехка и уязвима в бялата си пижамка. Обвива ръчички, увисва на врата ми и се залюлява: нани, нани, бебче. Люлея я и й припявам, гушкам я и тя се превръща в бебето от съседното жилище, в бебето, което не мога да имам. Изведнъж рязко ме пуска и аз се изправям като превито дръвче, отърсило се от товара. Тя се облича, тананикайки си, все тъй полусънена, все тъй спокойна. Мисля си, че още години ще запази това спокойствие, докато животът не я притисне и не я застави да мисли. Да не забравя след около половин час да сготвя картофите и да напиша списъка за покупки от гастронома, както и да сменя якичката на роклята си и да… Много искам да предпазя Джанет от несгодите, да ги отложа във времето. А после си казвам, че не бива да я предпазвам от нищо, че всъщност това е стремеж на Анна да предпази Анна. Джанет се облича бавно, като си бърбори и тананика — прилича на ленива пчеличка, напечена от слънцето. Облякла е къса червена плисирана пола, тъмносин пуловер и дълги тъмносини чорапи. Хубаво малко момиченце. Джанет. Анна. Бебето в съседното жилище е заспало и сега там цари тишината на блаженството. Всички спят освен ние с Джанет. Миг на близост, изключителен миг — чувството за близост, започнало още от раждането й, от времето, когато будувахме — само двете — в заспалия град. Топла, спокойна, интимна радост. Джанет ми изглежда толкова крехка, че ми се ще да протегна ръка да я предпазя от погрешна стъпка, от неволно подхлъзване. И същевременно е толкова силна, направо безсмъртна. Отново ме обзема онова чувство, което изпитах, докато наблюдавах спящия Майкъл — желание победоносно да се разсмея пред това прекрасно, крехко, безсмъртно човешко създание, напук на дебнещата смърт.

Наближава осем и идва ред на поредната тревога — днес Майкъл ходи в болницата в Южен Лондон и трябва да стане в осем, за да не закъснее. Предпочита да става, след като Джанет е тръгнала на училище. И аз предпочитам така, защото иначе се раздвоявам. Двете личности — майката на Джанет и любовницата на Майкъл — са по-щастливи, когато не са заедно. Голямо усилие ми коства да изпълнявам и двете роли наведнъж. Вече не вали. Забърсвам стъклата, замъглени от нощния сън и запотяването, и виждам, че навън е хладно, влажно, но се е изяснило. Училището на Джанет е наблизо, на няколко крачки. Казвам:

— Трябва да си вземеш дъждобрана.

Гласът й мигом се извисява в ропот.

— О, не, мамо, мразя дъждобрана. Искам палтото с качулката.

Повтарям спокойно и твърдо:

— Не, дъждобрана! Цяла нощ валя.

— Откъде знаеш, като си спала?

След този тържествуващо изречен дързък въпрос тя отново възвръща настроението си. Сега ще облече дъждобрана и ще обуе гумените ботушки без препирни.

— Ще ме вземеш ли от училище следобед?

— Да, мисля да те взема, но ако не дойда, ти се прибери. Моли ще бъде тук.

— Или Томи.

— Не, не Томи.

— Защо не?

— Томи вече е голям и си има приятелка.

Съзнателно й го казвам, защото тя бе проявила ревност към приятелката на Томи.

Джанет отвръща спокойно:

— Томи винаги най-много ще харесва мен. — После добавя: — Ако не дойдеш да ме вземеш, ще ида у Барбара да поиграем.

— Добре, ако отидеш у тях, ще дойда към шест да те прибера.

Тя се втурва с гръм и трясък надолу по стълбите. Като че насред къщата се сгромолясва лавина. Опасявам се, че Моли ще се събуди. Стоя горе на площадката и се ослушвам, и след десетина минути чувам входната врата да се затръшва. Налагам си да престана да мисля за Джанет до определения час. Връщам се в спалнята. Тялото на Майкъл релефно се очертава под завивките. Дърпам завесите, сядам на леглото и започвам да го будя с целувки. Сграбчва ме и казва:

— Върни се в леглото.

Отвръщам:

— Осем е. Не сега.

Той слага ръце на гърдите ми. Зърната ми започват да парят, но овладявам възбудата и повтарям:

— Осем часът е.

— О, Анна, ти винаги си толкова делова и практична сутрин!

— И добре, че е така — отвръщам непринудено, но долавям раздразнението в гласа си.

— Къде е Джанет?

— Отиде на училище.

Той сваля ръце от гърдите ми, но сега пък съм разочарована — въпреки самоконтрола — че няма да се любим. Но и облекчена, защото, ако се поддам сега, той ще закъснее и после ще си го изкара на мен. Изпитвам и познатото негодувание — тази моя мъка, мое бреме, моя орисия. Предизвикаха го думите му: „Ти винаги си толкова делова и практична…“, а тъкмо тази моя деловитост и практичност му осигуряват два допълнителни часа сън.

Майкъл става, мие се, бръсне се, а аз му приготвям закуската. Обикновено се храним на малката масичка до кревата, който набързо покриваме с кувертюра. Сервирам плодове, препечени филийки, кафе. Майкъл вече е придобил професионалния си вид, с костюм, ведър, спокоен. Наблюдава ме внимателно. Усещам, че ме гледа, защото се кани да каже нещо. Дали днес не е денят, в който е решил да скъса с мен? Сещам се, че това е първата ни сутрин заедно от седмица насам. Не искам да мисля за това, защото като знам колко потиснат и нещастен се чувства у дома, едва ли е прекарал последните шест дни вкъщи с жена си. Къде ли е бил тогава? Изпитвам не толкова ревност, а тежка, тъпа болка, като болка от загуба. Но му се усмихвам и му подавам препечени филийки, предлагам му вестници. Той взема вестниците, преглежда ги и казва:

— Ако можеш да ме изтърпиш две нощи… трябва тази вечер да изнеса лекция в болницата до вас.

Усмихвам се отново, после си разменяме иронични реплики за годините, когато сме били заедно много нощи наред. След това той започва да сантименталничи с нотки и на пародия:

— Но, Анна, погледни се само колко си изтощена от всичко това.

Отново само леко се усмихвам, защото е безсмислено да казвам каквото и да било. И тогава той заявява — вече доста весело — като пародира женкар:

— С всеки изминал ден ставаш все по-практична. Мъж с нюх е наясно, че когато една жена край него стане такава къщовница, дошло е време да се разделят.

Изведнъж усещам, че не мога да продължавам играта, прекалено мъчителна е, и казвам:

— Както и да е, ще се радвам да дойдеш тази вечер. Ще вечеряш ли тук?

Той отговаря:

— Няма как да откажа вечеря с теб, като те знам колко вкусно готвиш, нали?

— Ще те чакам — отвръщам аз.

Той казва:

— Ако се облечеш бързо, мога да те закарам до офиса.

Колебая се за миг, защото си мисля: щом ще готвя тази вечер, трябва да напазарувам, преди да отида на работа. Той усеща колебанието ми и казва:

— Щом не искаш, аз тръгвам.

Целува ме. Тази целувка е продължение на дългата ни любов. И в същия миг казва нещо, с което зачерква мига на интимност, защото в думите му отеква другият лайтмотив:

— Дори нищо друго да няма между нас, поне сексът ни свързва.

Каже ли нещо подобно — а той отскоро започна да го подхвърля — усещам как вътрешностите ми се вледеняват. По този начин изцяло ме отхвърля — или поне аз така го чувствам — и между нас зейва пропаст. През тази пропаст подмятам иронично:

— Това ли е всичко, което ни свързва?

А той повтаря:

— Това ли е всичко? Скъпа Анна, скъпа моя Анна… ами трябва да вървя, че ще закъснея — и тръгва с горчивата и тъжна усмивка на отритнат мъж.

Сега и аз трябва да бързам. Отново се измивам и се обличам. Избирам вълнената рокля в бяло и черно с малката бяла якичка, защото Майкъл я харесва, а довечера със сигурност няма да имам време да се преоблека. След това изтичвам до гастронома и месаря. С голямо удоволствие пазарувам, за да готвя на Майкъл — чувствено удоволствие, също като самото готвене. Представям си месото, оваляно в галета и яйца, бистрия, силен, златист бульон, виждам как гъбите къкрят в кисел сос и лук. В представите си сътворявам ястието, виждам собствените си движения, точно какви подправки слагам, как загрявам фурната. Внасям покупките и ги слагам на масата. Сещам се, че трябва да начукам месото, и то веднага, защото довечера ще събудя Джанет. Правя парчетата съвсем тънки, увивам ги в хартията и ги прибирам. Вече е девет. Нямам пари за такси, тъй че се налага да взема автобус. Имам петнайсетина минути. Набързо премитам и оправям кревата, като сменям чаршафа, по който има петна от снощи. Когато пъхам изцапания чаршаф в коша за пране, забелязвам петно кръв. Не е ли рано за мензиса? Бързо проверявам датите и се уверявам — да, време му е. Изведнъж изпитвам умора и раздразнение, както по време на мензис. (Питам се дали не беше по-добре да не бях избрала днешния ден да описвам всичко, което чувствам. Но решавам да продължа. Беше съвсем непредвидено. Бях забравила за мензиса. Приемам, че инстинктивното чувство на свян и благоприличие е неоправдано за един писател.) Натъпквам тампон във влагалището си и вече се спускам по стълбите, когато се сещам, че не съм се запасила с тампони за деня. Пъхам ги набързо в чантата, като ги прикривам с носна кърпа и усещам как раздразнението ми расте. От друга страна, мисля си аз, ако не бях разбрала за мензиса, нямаше да съм толкова нервна. Както и да е, трябва да се овладея, преди да съм тръгнала за работа, защото в противен случай в службата напълно ще изпусна нервите си. В края на краищата мога все пак да взема такси — така ще разполагам с още десетина минути. Сядам в голямото кресло и се опитвам да се отпусна. Все така напрегната съм. Чудя се как да се разтоваря. На перваза има пет-шест саксии с пълзящо зеленикавосиво растение, което изобщо не знам как се казва. Занасям шестте глинени саксии в кухнята и една по една ги потапям в леген с вода, като наблюдавам мехурите, които излизат, докато водата попива в пръстта и изтласква въздуха. Мокрите листа заблестяха. Напоената пръст мирише на зелено. Поолеква ми. Отново слагам саксиите на перваза да ги огрява слънцето, ако се появи. После грабвам палтото и се спускам надолу, като подминавам полусънената Моли, която е по домашен халат.

— Защо бързаш толкова? — пита тя.

— Закъснявам — изкрещявам в отговор, като осъзнавам контраста между нейния звучен, спокоен, провлачен глас и моя, рязък и напрегнат. До спирката такси не минава, но се задава автобус и се качвам тъкмо когато завалява силно. Чорапите ми са поопръскани отзад. Да не забравя да ги сменя довечера — Майкъл обръща внимание на тези подробности. Седя в автобуса и усещам тъпата болка ниско в корема. Не е чак толкова зле. Дори добре — щом болката е толкова слаба в началото, само след ден-два всичко ще мине. Защо ли съм такава неблагодарница, след като страдам тъй малко в сравнение с други жени? Жени като Моли например, които стенат и се гърчат в сладостни болки по пет-шест дни. Давам си сметка, че мислите ми отново се насочват към ежедневните делови проблеми, към нещата, които трябва да свърша днес, този път в службата. Същевременно ме притеснява решението ми да наблюдавам всичко, за да го опиша и притеснението ми е най-вече заради мензиса. Защото това, че съм с мензис, за мен е просто едно емоционално, периодично повтарящо се състояние, без особено значение. Но този път съзнавам, че напиша ли „кръв“, ще изместя акцента от същественото и дори аз, когато чета какво съм написала, ще го възприема по друг начин. Тъй че започвам да се съмнявам дали има смисъл да описвам определен ден, още преди да съм започнала да го описвам. Хващам се, че мисля върху основен литературен проблем — проблема за табутата. Например, когато Джеймс Джойс описал своя герой в момент на дефекация, това било шокиращо, голям шок. Макар че намерението му било да освободи думите от шокиращото им въздействие. А неотдавна прочетох рецензия, в която някакъв мъж заявява, че би се отвратил от сцена, където се описва дефекация на жена. Това ме подразни, защото очевидно този човек иска да каже, че не иска да разрушават романтичната му представа за жената. И въпреки това той е прав. Не мисля, че въпросното действие изобщо е проблем на литературата. Например всеки път, когато Моли ми съобщава с типичния си висок, бодър смях: „Загазила съм“, трябва да потисна неприятното си усещане, въпреки че сме жени и очаквам всеки момент да усетя неприятна миризма. При мисълта за собствената си реакция в подобни случаи забравям проблема за правдивост в литературата (а да пишеш правдиво означава да си искрен към себе си) и започвам да се притеснявам: Дали не мириша? Това е единствената миризма, която не понасям. Приемам собствените си миризми в тоалетната, харесва ми и миризмата на секс, на пот, на кожа, на коса. Но слабата и неопределена, спарена и нечиста миризма на менструална кръв ми е направо противна. Просто не я понасям. Струва ми се странна, сякаш не е от мен самата, а ми се е лепнала някъде отвън. Но два дни трябва да я издържа — неприятната миризма, която идва от самата мен. Съзнавам, че изобщо не бих се замислила за подобни неща, ако не бях решила внимателно да наблюдавам всичко. С менструалния цикъл се справям, без много-много да се замислям или поне мисля за него само с онази част на съзнанието си, с която разрешавам делничните проблеми, например ежедневната хигиена. Но намерението да опиша това състояние вече нарушава баланса, изкривява истината и затова изхвърлям от съзнанието си мисълта за месечния цикъл, но все пак си напомням, че веднага щом пристигна в службата, трябва да мина през тоалетната да се уверя, че не мириша. Всъщност трябва да се съсредоточа върху предстоящата среща с другаря Бът. Казвам му „другарю“, както и той на мен „другарко Анна“, иронично. Миналата седмица се бях ядосала и му викнах: „Другарю Бът, наясно ли си, че ако бяхме руски комунисти, още преди години да си заповядал да ме разстрелят?“ „Да, другарко Анна, напълно възможно е.“ (Тогава подобни шеги често се чуваха в партията.) А междувременно Джак седеше и ни се усмихваше иззад кръглите си очила. Той се забавлява с препирните ми с другаря Бът. След като Бът излезе, Джак ми рече:

— Едно нещо само забравяш — тъкмо ти би могла да заповядаш да разстрелят Джон Бът.

Репликата му твърде ясно извика в съзнанието ми кошмарите и за да не мисля за тях, отвърнах шеговито:

— Скъпи Джак, позицията ми винаги е такава, че все аз съм предопределената за разстрел… Такава е ролята ми поначало.

— Не бъди толкова сигурна. Ако познаваше Джон Бът през трийсетте, нямаше така категорично да му отреждаш ролята на бюрократичен екзекутор.

— Както и да е, става дума за друго.

— За какво?

— Вече близо година от смъртта на Сталин, а нищо не се е променило.

— Много неща са се променили.

— Да, освобождават хората от затворите. Но нищо не се прави да се промени идеологията, която ги вкара там.

— Обсъждат се промени в законите.

— Една-две промени в съдебната система с нищо няма да променят нагласата, за която говоря.

След малко той кимна утвърдително:

— Твърде възможно е, но няма как да сме сигурни.

Погледна ме с благ поглед. Често се питам дали тази благост и безпристрастност, които правят подобни разговори помежду ни възможни, говорят за сломен дух, за компромис, който мнозина правят в един или друг момент — или са проява на съвършено безкористна сила. Не мога да преценя. Мога само да кажа, че Джак е единственият човек в партията, с когото мога да водя подобни дискусии.

Преди няколко седмици му заявих, че съм решила да напусна партията, а той ми отвърна шеговито:

— В партията съм от трийсетина години и май двамата с Джон Бът ще останем единствени сред хилядите, минали през нея, които няма да я напуснат.

— Това критика към партията ли е или към хилядите, които са я напуснали?

— Разбира се, към хилядите, които са я напуснали — отвърна той през смях.

А вчера ми каза:

— Е, Анна, щом си решила да напускаш партията, моля те да ме уведомиш един месец по-рано, както му е редът, защото си много полезна и ми трябва време да ти намеря заместник.

Днес трябва да докладвам за две книги, които Джон Бът ми каза да прочета. Ще има препирни. Аз служа като оръдие на Джак в борбата му срещу духа на партията — дух, който той категорично определя като закостенял и сух. Смята се, че Джак ръководи издателството. Но той е само администратор. Над него, поставен от „партията“, е Джон Бът. А окончателните решения какво да се публикува или да не се публикува се вземат от Центъра. Джак е „примерен комунист“. Което ще рече, че искрено и честно се е отърсил от индивидуализма, който би го подтиквал да негодува срещу липсата на независимост. По принцип не роптае срещу това, че решенията, които трябва да изпълнява, се вземат от комисия в Центъра, ръководена от Джон Бът. Тъкмо обратното, напълно подкрепя подобен централизъм. Но смята, че тази политика е погрешна. И което е още по-важно, тук не става въпрос за отделен човек или група хора, които не одобрява. Чисто и просто намира, че през „тази епоха“ партията е изпаднала в интелектуална криза и нищо не може да се направи, освен да се изчака нещата да се променят. А междувременно охотно приема да свързват името му с интелектуални нагласи, които по принцип презира. Разликата между нас е, че за него пред партията има „десетилетия“, дори „векове“ (понякога се шегувам с него, че е „като Католическата църква“), а според мен интелектуалният срив вероятно е окончателен. Непрекъснато обсъждаме тези проблеми — по време на обяд, през почивките в офиса. Понякога и Джон Бът присъства, слуша и дори се намесва. И тези разговори ме очароват и същевременно отчайват, защото начинът, по който обсъждаме проблемите, е на светлинни години от общоприетата партийна „линия“. Нещо повече, в някоя комунистическа страна биха счели подобни разговори за предателство. И все пак, след като напусна партията, тъкмо това ще ми липсва — общуването с хора, посветили живота си на определена философия. Затова и мнозина, които искат да напуснат партията или смятат, че трябва да я напуснат, не го правят. Не съм срещала хора или отделни интелектуалци извън партията, които да не ми изглеждат някак неинформирани, незадълбочени, дори повърхностни в сравнение с определени интелектуалци в партията. Трагедията обаче е там, че тази висока интелектуална отговорност и идеализъм са в някакъв вакуум и вече не се срещат нито във Великобритания, нито в днешните комунистически страни, а носят духа на интернационалното комунистическо движение в миналото, преди да го унищожи отчаяният, налудничав щурм в борбата за оцеляване, който днес наричаме „сталинизъм“.

Слизам от автобуса и усещам, че при мисълта за предстоящата схватка с другаря Бът съм се напрегнала, а човек може да го надвие само като остане невъзмутим. Но аз не съм спокойна, а и коремът ниско долу ме боли. Освен това съм закъсняла с половин час. Винаги гледам да идвам навреме и да не приключвам работа по-рано, защото работя без заплащане и не искам заради това да се ползвам със специални привилегии. (Майкъл се шегува с мен: „Ти продължаваш великата британска традиция заможните класи да служат на обществото, скъпа ми Анна. Сега работиш безплатно за Комунистическата партия, както едно време баба ти е работила за бедните и гладните.“ И аз се шегувам с това, но ми е неприятно, когато Майкъл ми го казва.) Отивам право в тоалетната и бързам, защото вече съм закъсняла, оглеждам се, сменям тампона и изливам между бедрата си няколко кани топла вода, за да премахна спарената, противна миризма. После парфюмирам бедрата и мишниците си, напомням си да дойда пак след час-два и се качвам в кабинета на Джак, като подминавам своя. Джак е вътре с другаря Джон Бът. Джак казва: „Чудесно ухаеш, Анна…“ — и веднага усещам спокойствие и увереност, че ще се справя с всичко. Поглеждам към съсухрения, посивял Джон Бът — старец с пресъхнали жизнени сокове — и си спомням думите на Джак, че на младини, в началото на трийсетте, другарят Бът бил жизнерадостен, остроумен, блестящ. Бил и блестящ оратор, бунтар срещу тогавашната официална партийна линия, критичен и непочтителен. И като ми разказа всичко това, наслаждавайки се с иронична усмивка на недоверието ми, Джак ми подаде книга, която Джон Бът написал преди двайсетина години, роман за Френската революция. Ярка, искряща, смела книга. Поглеждам отново другаря Бът и неволно си мисля, Най-голямото престъпление на Британската комунистическа партия е, че е прекършила безчет прекрасни хора и ги е превърнала в сухи, дребнави бюрократи, затворени в тесен партиен кръг, напълно откъснати от всички събития в собствената им страна. И в този миг думите ми ме изненадаха и ядосаха — „престъпление“ е дума от комунистическия арсенал и вече е загубила смисъл. Заради определени социални процеси думи като „престъпление“ започват да звучат глупаво. И умувайки над това, усещам как се заражда следваща мисъл и продължавам с недодяланите си разсъждения, Комунистическата партия, както всяка друга институция, продължава да съществува, като асимилира собствените си критици. Или ги асимилира, или ги унищожава. Казвам си, Винаги съм смятала, че обществото, изобщо обществата, са организирани по определен начин — управляващ кръг или правителство, от една страна, и опозиция, от друга и по-силният или се променя под натиска на опозицията, или бива заменен от нея. Но всъщност изобщо не е така — внезапно виждам света в различна светлина. Има неколцина закостенели догматици, срещу които се опълчват ентусиазирани млади революционери, какъвто някога е бил и Джон Бът, и едните, и другите съществуват в равновесие, в цялост. После се оформя нова група закостенели, догматици, какъвто е Джон Бът сега, и срещу тях се опълчват други свободомислещи и критични ентусиасти. Но в същината си това мъртвило и безплодната мисъл не могат да съществуват без свежите филизи млад живот, които на свой ред обаче скоро ще пресъхнат и ще се превърнат в мъртво, безжизнено, сухо дърво. С други думи аз, „другарката Анна“ — направо се стряскам, като си спомня ироничния тон на другаря Бът — поддържам съществуването на другаря Бът и след време ще стана като него. И докато си мисля, че всъщност няма крив и прав, а чисто и просто протича един процес, едно завъртане на колелото, ме побиват тръпки, защото с цялата си същност отхвърлям подобна представа за живота и отново изживявам кошмара, който ме преследва от години, загубя ли самообладание. Кошмарът приема различни форми, промъква се насън и наяве и по най-простия начин може да се опише така: Човек с вързани очи стои изправен пред тухлена стена. Изтезавали са го до смърт. Насреща му шестима войници с пушки, готови да стрелят, но чакат команда от седмия, който е вдигнал ръка. Пусне ли я, изстрелите ще прокънтят и затворникът ще се строполи мъртъв. Но се случва нещо неочаквано — не съвсем неочаквано, защото седмият през цялото време се е ослушвал. Откъм улицата долитат викове и пукотевица. Шестимата поглеждат очаквателно към седмия, офицера. Той изчаква развръзката на схватката отвън. Чува се вик: „Победа!“ При този възглас офицерът прекосява пространството до стената, сваля превръзката от очите на осъдения и заема неговото място. На свой ред доскорошният затворник завързва офицера. И настъпва миг (най-ужасният миг в целия кошмар), когато двамата се усмихват един на друг — кратка, горчива, примиренческа усмивка. Тази усмивка ги побратимява. Тя крие жестока тайна, от която искам да избягам. Защото отрича всякаква съзидателност. Офицерът, седмият, вече с вързани очи, се изправя с гръб към стената. Доскорошният затворник отива към войниците, които все така стоят готови за стрелба. Вдига ръка, после я пуска. Изстрелите прокънтяват и тялото се строполява с гърчове пред стената. Шестимата войници са потресени и ужасени и ще идат да удавят спомена за разстрела в алкохол. Но доскоро вързаният вече е свободен и се усмихва на войниците, които се отдръпват от него с ругатни и погледи, изпълнени с омраза, както биха се отдръпнали и от другия, вече мъртъв. И в многозначителната усмивка, която този човек отправя към шестимата невинни войници, се таи ужасяваща ирония. Именно в тази ирония се крие кошмарът. Междувременно другарят Бът седи в очакване. Както обикновено, лицето му е изкривено от тънка, критична, отбранителна усмивка, подобна на гримаса.

— Е, другарко Анна, ще получим ли разрешение да издадем тези два шедьовъра?

Джак прави неволна гримаса. Усещам, че и той като мен проумява, че двете книги ще се издадат — решението вече е взето. Джак бе прочел и двете и бе отбелязал с характерната си благост: „Не са кой знае какво, но можеха и да са по-лоши.“

Аз заявявам:

— Ако наистина ви интересува какво мисля аз, би трябвало да издадете само едната. Макар че — и обърнете внимание на това — по моя преценка и двете не струват.

— Естествено не съм и очаквал да достигнат висотата на критическо признание, което получи вашият шедьовър.

Думите на Бът не означават, че той не е харесал „Границите на войната“ — макар и лично на мен нищо да не е казал, споделил е с Джак, че харесал романа. Сега просто намеква, че книгата ми е пожънала успех заради „капиталистическата издателска шумотевица“, както се изразява. Съгласна съм, само дето „капиталистическа“ може да се замени и с „комунистическа“ или със суетнята на женските списания например. Тонът му просто е част от играта, която играем и ролите, които изпълняваме. Аз съм „преуспял буржоазен писател“, а той защитник на неподправените работнически добродетели. (Другарят Бът произхожда от богато буржоазно семейство, но в случая това, разбира се, е без значение.)

Тогава казвам:

— Не може ли да ги обсъдим поотделно? — слагам двата ръкописа на бюрото, като побутвам единия към другаря Бът.

Той кимва утвърдително. Заглавието на книгата е „За мир и щастие“ и е написана от млад работник. Поне така го представя другарят Бът. Всъщност въпросният автор наближава четирийсетте, бил е ръководен партиен кадър през последните двайсетина години, а някога е бил зидар. Книгата е лошо написана, сюжетът й е скучен, но особено стряскащо е, че изцяло въплъщава разпространените митове. Ако съответният въображаем читател от Марс (всъщност от Русия) прочете тази книга, ще остане с впечатлението, че: (а) във всички градове на Великобритания цари пълна мизерия, безработица, насилие, сиреч Дикенсова нищета, и че: (б) всички работници във Великобритания са комунисти или поне виждат в Комунистическата партия естествения си водач. Романът дори не се докосва до действителността. (Джак го нарече „комунистическа измишльотина“.) Но много точно пресъздава самоизмамните митове на Комунистическата партия през този период. Само през изтеклата година съм прочела поне петдесетина варианта и превъплъщения на същата тема. Неочаквано казвам:

— Отлично съзнавате, че книгата е много слаба.

По издълженото, кокалесто лице на другаря Бът се изписва непреклонна упоритост. Спомням си романа — толкова свеж и интересен, който сам написал преди двайсетина година, и не ми се вярва, че пред мен седи същият човек.

Сега той заявява:

— Не твърдя, че е шедьовър, но смятам, че е добра.

Това е, така да се каже, увертюрата към онова, което ще последва. Аз ще го предизвиквам, а той ще спори. Но краят ще е един, тъй като вече е решено. Книгата ще бъде издадена. Хората с вкус в партията ще се почувстват още по-посрамени заради непрестанното опошляване на партийните ценности. „Дейли Уъркър“ ще откликне с положителни отзиви: „Въпреки недостатъците си това е един правдив роман за партийния живот.“ „Буржоазните“ критици, които обърнат внимание на романа, ще изразят презрението си. Всъщност всичко ще е, както винаги. И неочаквано ми става напълно безразлично. И казвам:

— Добре, ще го издадем. Няма какво повече да обсъждаме.

Тези думи слисват и двамата и те млъкват. Другарите Джак и Бът дори се споглеждат. Другарят Бът свежда очи. Раздразнен е. Проумявам, че моята роля или задача е да се противопоставям, да поема функциите на литературен критик, за да може другарят Бът да си изгради илюзията, че е оборил компетентен противник. Всъщност аз съм въплъщение на младежката му същност, застанала срещу него, над която той трябва да надделее. Обзема ме срам, че досега не съм проумяла този толкова очевиден факт. Дори се замислям — а дали щяха да издадат всички онези книги, ако бях отказала да изпълнявам ролята на критика заложник? След малко Джак казва благо:

— Недей така, Анна. От теб се очаква мнение на литературен критик, за да може другарят Бът да изрази становище.

Тогава отвръщам:

— Знаеш, че книгата е слаба. И другарят Бът знае…

При тези думи другарят Бът се втренчва в мен — очите му, оградени с бръчки, са уморени.

— И аз знам, че е слаба. Но и тримата знаем и че въпреки всичко тя ще бъде издадена.

— Бихте ли ми казали, другарко Анна, с пет-шест или седем-осем думи, ако можете да отделите толкова от скъпоценното си време, защо книгата е слаба?

— Според мен авторът изцяло пренася спомените си от трийсетте във Великобритания през 1954, като вярва, че проблемите са същите. Освен това май живее с илюзията, че могъщата британска работническа класа дължи признателност на Комунистическата партия.

Очите му проблясват гневно. Внезапно вдига юмрук и яростно го стоварва върху бюрото на Джак.

— Да се издаде, по дяволите! — изкрещява той. — Да се издаде, по дяволите! Това е думата ми.

Толкова е странно, че се засмивам. И в миг проумявам, че другарят Бът е очаквал да реагирам така. Като чува смеха ми, а и Джак се усмихва, той сякаш се свива целият в гнева си и като се обгражда с безброй стени, се окопава във вътрешната си крепост, откъдето вторачва в нас непоколебим, гневен поглед.

— Аз май ви забавлявам, Анна. Бихте ли ми обяснили защо?

Засмивам се отново и поглеждам към Джак, който усмихнато ме подканя, Да, обясни. Отново поглеждам Джон Бът, позамислям се и казвам:

— Думите ви обобщават всички недостатъци на партията. Те са показателни за интелектуалната партийна порочност с повелите на хуманизма на деветнайсети век, с безмерния героизъм и отдаденост на истината да се оправдае издаването на една слаба, неправдива книга от комунистическо издателство, което с подобна книга не рискува нищо, дори собствената си репутация.

Треперя от яд. И изведнъж се сещам, че работя в това издателство и че нямам право да го критикувам, а Джак го ръководи и всъщност няма как да не издаде книгата. Страх ме е да не съм засегнала Джак и хвърлям поглед към него, а той безмълвно отвръща на погледа ми, после кимва — само веднъж — и се усмихва. Джон Бът не пропуска да забележи кимването и усмивката. Джак се обръща към ядосания Бът, който целият се тресе от гняв. Но за него това е основателен гняв, той брани доброто, правдата и истината. По-късно двамата ще обсъдят случилото се, Джак ще вземе моята страна, а книгата ще бъде издадена.

— А другата книга? — обажда се Бът.

Обзе ме досада и не издържам. Мисля си, Това е нивото, по което може да се съди за партията, нивото, на което на практика се вземат решения и се организират дейности, а не нивото на разговорите, които водим с Джак — те с нищо не могат да променят партията. Внезапно решавам, че трябва да напусна партията. Любопитно ми е, че вземам това решение точно в този момент.

— И така — започвам любезно аз — и двете книги ще бъдат издадени, а обсъждането им бе много интересно.

— Да, наистина. Благодаря ви, другарко Анна — отвръща ми Джон Бът.

Джак ме наблюдава. Струва ми се, че е предусетил решението ми. Но двамата имат други неща за обсъждане, тъй че казвам „довиждане“ на Джон Бът и влизам в съседния кабинет, който деля със секретарката на Джак — Роуз. С нея не си допадаме и се поздравяваме хладно. Сядам на бюрото си, отрупано с купища списания и вестници.

Заравям се в списания и периодични издания на английски от комунистическите страни — Русия, Китай, Източна Германия и още, и още, и ако попадна на разказ, статия или роман, „подходящ за британските условия“, насочвам към тях вниманието на Джак, а чрез него и на Джон Бът. Малко неща са действително „подходящи за британските условия“ — някоя и друга статия или разказ. Въпреки това жадно изчитам всичко също като Джак и по същите причини — и двамата четем между редовете и зад думите, за да доловим тенденции и течения.

Но както осъзнах неотдавна, в този мой интерес има нещо повече. Причината за почти хипнотичната ми обсебеност се крие другаде. Повечето от тези писания са без нерв, еднакви и оптимистични, със странно ведър тон дори когато става дума за войни и страдания. И всичко това произтича от един мит. Но този слаб, банален, безжизнен стил е едната страна на монетата. Аз лично се срамувам от психологическия импулс, дал живот на книгата ми „Границите на войната“. Бях си дала дума да не пиша повече, ако ще черпя вдъхновение от подобно чувство.

През последната година чета тези разкази и романи, в които само тук-там да среща някой и друг проникновен пасаж, изречение или фраза, и трябва да призная, че редките изблици на истинско изкуство неизменно произтичат от дълбоко, внезапно бликнало, непритворно съкровено чувство. Дори и в превод безпогрешно се долавя светкавичният проблясък на неподправената съкровеност. И продължавам да чета тези безжизнени писания и непрестанно се моля да попадна на разказ, роман или дори статия, вдъхновени от начало до край от подобно неподправено съкровено чувство.

В това се крие и парадоксът — аз, Анна, отхвърлям собственото си „нездраво“ изкуство, но отхвърлям и „здравото“ творчество, на което се натъквам.

Проблемът е там, че на тези писания им липсва индивидуалност. Банални са, защото са безлични. Сякаш се шири някакъв нов стил на двайсети век.

Откакто влязох в партията, задълженията ми се свеждаха най-вече до изнасяне на лекции за изкуството пред малобройни слушатели. Лекциите ми бяха нещо от рода на: „През Средновековието изкуството е колективистично, неиндивидуализирано и произтича от групово самосъзнание. За него е чужд напиращият, болезнен индивидуализъм на изкуството от буржоазната ера. Някой ден ще се освободим от напиращия егоизъм на индивидуалистичното изкуство. Ще се върнем към изкуство, което отразява не вътрешната фрагментарност на личността и нейната отчужденост от ближните, а отговорността и братските й чувства към себеподобните. Изкуството на западния свят… — възползвам се аз от клишето — … се превръща все повече в болезнен стон на страдащата душа. Страданието става наша непосредствена действителност…“ Такива неща говорех. Но преди около три месеца насред една подобна лекция запелтечих и не можах да довърша мисълта си. Оттогава престанах да изнасям лекции. Наясно съм какво означава пелтеченето ми.

Хрумна ми, че причината, заради която дойдох да работя за Джак, без самата аз да го съзнавам, е, че исках да видя собствените си дълбоко лични възгледи за изкуството и литературата (и следователно за живота) ясно изложени пред себе си и да съм принудена да ги изследвам всеки божи ден.

Обсъждам тези проблеми с Джак. Той ме слуша и ме разбира. (Винаги ме е разбирал.) И казва:

— Анна, комунизмът е само на четирийсет години. В голямата си част изкуството, което е създал досега, е слабо. Но защо отказваш да допуснеш, че това са първите стъпки на дете, което се опитва да проходи? И след век…

— Или след пет века… — закачам го аз.

— След век може да се роди и ново изкуство. Защо не?

Отвръщам:

— Не знам какво да мисля. Но започвам да се притеснявам, че говоря глупости. Не разбираш ли, че всичките ни разговори се въртят около едно и също — индивидуалното съзнание, индивидуалните възприятия?

Той на свой ред отправя закачка към мен:

— А дали индивидуалното съзнание ще доведе до създаването на твоето колективистично, оптимистично, неегоистично изкуство?

— А защо не? Индивидуалното съзнание вероятно също е дете, което се опитва да проходи?

Той кима и кимането му означава: „Всичко това е много интересно, но ни чака работата.“

Четенето на цели купища лишени от живот писания е само малка част от задълженията ми. И без някой да го е предвидил или очаквал, работата ми се сведе до нещо съвсем различно. Превърнах се в „социален работник“ — както се шегуваше Джак, самата аз, а и Майкъл: „Как върви социалната ти дейност, Анна? Да си спасила още някоя и друга душа напоследък?“

Преди да се заема с делата на социален работник, слизам до тоалетната, гримирам се, измивам се между краката и се питам дали реших да напусна партията, защото сега разсъждавам по-трезво от друг път заради намерението да опиша целия си днешен ден. Ако е така, коя Анна ще прочете това, което ще напиша? Коя е тази другата, от чиято оценка се страхувам? И чийто възглед е различен от моя, когато не разсъждавам, не записвам и не се вглеждам в подробностите. И сигурно утре, когато тази друга Анна ме погледне, аз ще реша да не напускам партията. Преди всичко ще ми липсва Джак — с кого друг да обсъждам, при това съвсем свободно, всички тези проблеми? С Майкъл, разбира се… но той ще ме зареже. Освен това да говориш сериозно с него е болезнено. Майкъл е бившият комунист, предателят, прокълнатата душа, а Джак — комунистът бюрократ. В известен смисъл именно Джак уби другарите на Майкъл (и аз нося вина, защото членувам в тази партия). За Джак Майкъл е предател. А Майкъл, от своя страна, го нарича убиец. И въпреки това само с тях двамата (ако се срещнеха, те нямаше да си продумат и дума заради взаимното си недоверие) мога да разговарям и само те разбират чувствата ми. Те са две страни на едно и също нещо. Още съм в тоалетната и се парфюмирам, за да прогоня миризмата на нечиста кръв, когато изведнъж ми хрумва, че представата ми за Майкъл и Джак съответства на кошмара за стрелковия взвод и затворниците, които си разменят местата. Чувствам се замаяна и объркана, качвам се обратно в кабинета и отмествам големите купчини списания: „Фокс“, „Съветска литература“, „Хора по света, събудете се за свобода!“, „Възроден Китай“ и какви ли още не (огледалото, в което се оглеждах повече от година), и ми се струва, че повече не бих могла да ги чета. Просто не бих могла. Бях си загубила живеца заради тях, а и те — заради мен. Ще видя какви социални дела имам днес. В този миг влиза Джак, понеже Джон Бът вече е тръгнал към Централата, и ми казва:

— Анна, ела да хапнем сандвичи с чай!

Джак живее от партийната си заплата, която е осем лири седмично, а жена му изкарва горе-долу толкова като учителка. Така че трябва да пести и една от икономиите му е да не обядва навън. Аз му благодаря за поканата и отивам в кабинета му да поговорим. Не за двата романа, защото няма какво повече да обсъждаме за тях — и двата ще бъдат издадени, а ние се срамуваме — всеки по своему. Приятел на Джак току-що се е върнал от Съветския съюз със секретна информация за антисемитизма там. Дочул и слухове за убийства, мъчения и всякакви изтезания. С Джак седим и обсъждаме новините една по една: Вярно ли е това? Звучи ли правдоподобно? Ако е вярно, то значи, че… И за стотен път си мисля колко е странно, че този човек, който е от комунистическата бюрокрация, не е по-наясно от мен или който и да е редови партиец на какво да вярва и на какво да не вярва. Най-после за сетен път решаваме, че Сталин трябва да е бил клиничен случай. Седим си ние, пием си чая, ядем сандвичи и разсъждаваме дали ако бяхме живели в Съветския съюз през последните години на Сталиновия режим, щяхме да сметнем донякъде за свой дълг да го убием. Джак казва: не. Сталин бил такъв фактор в жизнения му път, в най-сериозните му убеждения, че дори да бил убеден в лудостта и криминалните му деяния, дойдел ли моментът да натисне спусъка, не би могъл да го стори — по-скоро би насочил револвера към себе си. Аз добавям, че и аз не бих го сторила, защото „политическото убийство противоречи на принципите ми“. И така нататък, и така нататък. Мисля си колко ужасен е този разговор и колко нечестен, защото ние си седим в уютно местенце в лъскавия, благоустроен Лондон, без каквато и да е опасност за живота и сигурността ни. И тогава отново се случва нещо, което все повече ме плаши — думите започват да губят смисъл. Чувам как двамата с Джак разговаряме — думите сякаш идват някъде отвътре в мен, от неопределено място, но не означават нищо. И непрестанно пред очите ми се нижат картини, картини за това, за което говорим — сцени на изтезания, смърт, разпити — ала думите, които изричаме, нямат нищо общо с видяното. Словото звучи като налудничаво дрънкане, идиотски брътвеж. Внезапно Джак ме пита:

— Ще напуснеш ли партията, Анна?

— Да — отвръщам аз.

Джак кима в отговор. Приятелски, без никакъв упрек. Но долавям самотата му. Мигом между нас зейва пропаст — не от недоверие, защото ние продължаваме да си вярваме, а заради различните ни пътища в бъдеще. Той ще остане в партията, защото е бил толкова дълго там, защото там е протекъл животът му, защото там са всичките му приятели, които няма да напуснат. И съвсем скоро, когато случайно се срещнем, ще чувстваме, че сме си чужди. И си мисля в този миг какъв добър човек е той и хората като него. И как всички те са предадени от самата история — и високопарната фраза, която използвам сега, не ми се струва високопарна, а съвсем точна. И ако я изрека пред него, той просто ще ми отвърне с приятелско кимване. И ще се спогледаме иронично, многозначително — Бог да ни е на помощ и прочие (като онези двама офицери, разменили местата си пред стрелковия взвод).

Вглеждам се в Джак — седи на бюрото си с наяден сух, безвкусен сандвич в ръка и въпреки всичко има вид на професор, какъвто навярно е можел да стане. Той доста младее, с очила, бледен, с интелектуално излъчване. И с подчертана благопристойност. Да, това е точната дума, благопристойност. И въпреки това зад него, както и в част от самия него, както и в мен, се е притаила тъжна поредица от кръвопролития, убийства, беди, предателства, лъжи. Той се обажда:

— Плачеш ли, Анна?

— Малко ми остава — отвръщам аз.

Той кимва и казва:

— Трябва да постъпиш така, както намираш за добре.

И тогава се засмивам, защото тези му думи са продиктувани от британското му възпитание, от благопристойното му неконформистко съзнание. Той разбира защо се усмихвам, отново кимва и казва:

— Всички ние сме продукт на битието си. Имал съм лошия късмет да се родя с будна обществена съвест в началото на трийсетте.

Изведнъж ме обзема непоносима тъга и казвам:

— Джак, отивам да работя.

Връщам се в кабинета и захлупвам глава върху ръцете си, като си мисля — слава богу, че тъпата секретарка е отишла да обядва. Мисля си, Майкъл ще ме зареже, това е от ясно по-ясно. Но макар че той излезе от партията преди години, продължава да е част от веригата. Аз също излизам от партията. С това приключва един етап от живота ми. А какъв ли ще е следващият? Поемам решително към нещо ново. Така и трябва. Хвърлям старата си кожа и се раждам наново. Секретарката Роуз влиза, заварва ме схлупена върху бюрото, пита ме дали не съм болна. Отговарям, че не съм си доспала и съм задрямала. Захващам се със социалните дела. Ще ми липсва тази работа, когато напусна. Улавям се, че си мисля, Ще ми липсва илюзията, че върша нещо полезно, но същевременно се питам дали наистина вярвам, че това е илюзия.

Преди година, година и половина в едно партийно списание се появи кратко съобщение, че „Боулс и Хартли“ са решили наред с книги по социология и история, което е основната им дейност, да издават и романи. И изведнъж редакцията се задръсти с ръкописи. Често се шегувахме, че всеки партиен член, изглежда, отчасти е и писател, но по-късно това вече не беше просто шега. Защото всеки ръкопис — някои от тях очевидно държани с години по чекмеджетата — бе придружен от писмо. Повечето романи бяха много слаби — ужасно банални или направо безнадеждни. Писмата обаче бяха различна тоналност. Често казвах на Джак, че е жалко, че не можем да подберем петдесетина писма и да ги издадем в книга. Той ми отвръщаше:

— Скъпа ми Анна, това, което предлагаш, ще е насочено срещу партията!

Ето едно типично писмо:

„Скъпи другарю Престън! Не знам какво мислите за това, което Ви изпращам. Написах го преди около четири години. Изпратих го до няколко «престижни» издателства и толкоз. Когато разбрах, че «Боулс и Хартли» са решили да насърчават творческото писане наред с характерните философски трактати, добих кураж отново да опитам късмета си. Решението Ви навярно е дългоочакван знак за новото отношение на партията към истинското творчество. Както и да стоят нещата обаче, излишно е да споменавам, че очаквам с нетърпение преценката Ви. С другарски поздрави. PS Много трудно намирам време за писане. Секретар съм на местната партийна организация (през последните десетина години съставът й от петдесет и шест члена се стопи до петнайсет, като повечето от тях само дремят по събрания). Освен това съм активист и в нашия профсъюз. Също така съм и секретар на местното музикално дружество — съжалявам, но според мен тези местни културни прояви съвсем не са за пренебрегване, макар че знам какво мисли Центърът по този въпрос! Имам жена и три деца. С други думи, за да напиша този роман (ако заслужава да бъде наричан така), всяка сутрин ставах в четири и пишех три часа, докато се събудят децата и благоверната ми. След това отивах на работа и ураа, цял ден черен труд за господарите, в този случай циментената компания «Бекли». Не сте ли чували за тях? Е, надявам се да ми повярвате, че ако напиша роман за тях и дейността им, ще бъда съден за клевета. Това стига ли?“

Ето и друго писмо.

„Скъпи другарю,

С голям страх и притеснение Ви изпращам разказите си. Очаквам от вас обективна и справедлива преценка — много пъти ми ги връщаха от така наречените културни списания. Радвам се, че най-после партията е сметнала за целесъобразно да стимулира талантите в своите редици, вместо на всяка конференция да произнася речи за културата, а на практика да не предприема нищо по този въпрос. Всички тези томове по диалектически материализъм и историята на селските бунтове са напълно в реда на нещата, но къде е живата реч? Аз имам немалък опит в писането. Започнах да пиша по време на войната (Втората световна) за бюлетина на батальона и оттогава не съм спирал, когато намеря свободно време. Но тъкмо тук е бедата. С жена и две деца на шията (жена ми напълно споделя становището на авторитетите от «Кинг Стрийт», че един другар е много по-полезен, като разнася позиви, отколкото като си губи времето в драскане) нямам друг избор освен непрекъснато да се боря не само с нея, но и с местните партийни ръководители, които до един се мръщят, като им кажа, че искам да разполагам със свободно време за писане. С другарски поздрав.“

„Скъпи другарю,

Безкрайно ми е трудно да започна писмото си и ако пристъпвам към него с неохота и страх, то е, защото не знам дали ще проявите добрината да ми окажете любезно помощ, или ще захвърлите писмото ми в кошчето за боклук. Пиша Ви преди всичко като майка. Семейството ми, както и семействата на хиляди други жени, се разби през последните фази на войната и трябваше сама да се грижа за двете си деца, макар това да бе точно когато бях завършила хрониката (не романа) за младежките си години, която получи ласкави отзиви от редактор в едно от реномираните ни издателства (боя се — капиталистическо, и човек би могъл да очаква от такова издателство предубеденост, разбира се, защото не съм крила политическите си пристрастия). Но с две деца на ръце трябваше да се откажа от надеждата да се изявя чрез словото. Имах късмет да си намеря работа като икономка на един вдовец с три деца и пет години изминаха безгрижно, докато един ден той се ожени (не съвсем сполучливо, но това е друга история) и аз повече не бях нужна за домакинството му, тъй че заедно с децата трябваше да напусна дома му. После си намерих работа като секретарка в зъболекарски кабинет и с десет лири седмично трябваше да изхранвам децата и себе си, създавайки впечатление, че съм обезпечена. Сега и двете ми момчета работят и изведнъж се оказа, че разполагам с време. Вече съм на четиридесет и пет, но не приемам идеята, че животът ми е приключил. Приятели и другари ми казват, че мой дълг е да посветя свободното време, с което разполагам, на партията — останах вярна на тази партия във възгледите си, макар и на практика да не съм направила нищо особено за нея поради липса на време. Но мислите ми за партията — дали имам смелост да си призная това? — са доста противоречиви и често негативни. Трудно ми е да видя връзката между младежката си вяра в щастливото бъдеще на човечеството и това, за което днес четем (да, в капиталистическата преса, макар че в случая май важи поговорката, че няма дим без огън), така че според мен най-добре ще дам израз на вътрешното си «аз» чрез писане. Дотук животът ми протече в ежедневни грижи и борба за насъщния, поради което съм се отдалечила от по-възвишените неща. Моля да ми препоръчате какво да чета, как да се развивам и как да наваксам пропуснатото време. С другарски чувства. PS И двамата ми сина завършиха елитни училища и признавам, че твърде много ме превъзхождат с познанията си. Това ми създава чувство за малоценност, с което трудно мога да се преборя. Ще Ви бъда безкрайно благодарна, ако ми помогнете със съвет.“

В продължение на година отговарях на подобни писма, срещах се с хората, давах им съвети. Така например канех в Лондон тези, които е трябвало да си отвоюват от местните ръководни кадри в партията свободно време за писане. След това Джак или аз ги водехме на обяд или на чай и ги насърчавахме (Джак е особено подходящ за подобни задачи, защото заема висок пост в партията) да се борят с тези ръководни кадри, като отстояват правото си на свободно време за себе си. Миналата седмица помогнах на една жена, като я насочих към Бюрото за юридическа помощ, където да получи консултация във връзка с развода си.

Докато се занимавам с тези писма или с кореспондентите си, Роуз Латимър седи на бюрото насреща, цялата настръхнала от враждебност. Тя е типичен за времето си партиен член — произхожда от дребно буржоазно семейство и само като чуе думата „работник“, очите й се насълзяват в буквалния смисъл на думата. Когато държи речи и употребява думи или фрази като „британския работник“ или „работническата класа“, гласът й потреперва от благоговение. След посещенията си в провинцията, където организира събрания или държи речи, тя е направо екзалтирана.

— Прекрасни хора — току възкликва тя. — Прекрасни, истински хора. Напълно неподправени.

Само преди седмица получих писмо от съпругата на един профсъюзен деятел, с която Роуз преди година бе прекарала два почивни дни — завръщането й съответно бе последвано от познатите оди за прекрасните, за истинските хора. Та въпросната съпруга се оплакваше, че силите й се били изчерпали — съпругът й прекарвал цялото си време или с колегите си профсъюзни деятели, или в кръчмата. И не получавала никаква помощ в отглеждането на четирите си деца. От неизменно добавяния постскриптум ставаше ясно, че съпрузите нямали никакъв „любовен живот“ от осем години. Без да правя какъвто и да е коментар, подадох писмото на Роуз и след като го прочете, тя отговори припряно, с гневен и отбранителен тон:

— Не забелязах нищо подобно, докато бях у тях. Хора като него са солта на земята. И двамата са солта на земята, истински хора. — И подавайки ми обратно писмото, заяви с ведра, лицемерна усмивка: — Предполагам, сега ще я подтикнеш да започне да се изживява като жертва.

Добре съзнавам какво облекчение би било за мен да се освободя от присъствието на Роуз. Рядко изпитвам неприязън към хората (или поне за не повече от няколко минути), но нея не понасям и минута. Дразня се и от физическото й присъствие. Тя има дълъг, тънък, гърчав врат, с черни точки и мръсни петна по него. Над този толкова неприятен врат се извисява малка главичка, сплескана отстрани, дребна и наперена като на птичка. Съпругът й, също партиен деец, приятен, но не особено интелигентен човек, е изцяло под чехъл. Има и две деца, които възпитава в най-конвенционален буржоазен дух — постоянно да мислят за обноските и бъдещето си. Някога е била хубаво момиче — разправят, че през трийсетте е била „едно от най-ослепителните момичета“ в партията. Естествено е да предизвиква страховете ми, също като Джон Бът — ще ме спре ли нещо да стана като нея?

Хвърлям пореден поглед към Роуз, хипнотизирана от мръсния й врат, и се сещам, че днес имам специална причина да се тревожа за собствената си хигиена, тъй че отново отивам в тоалетната. Когато се връщам, вече е пристигнала следобедната поща и ме чакат два нови ръкописа с две придружителни писма. Едното е от възрастен пенсионер на 75 години, който живее сам и се уповава на надеждата, че издаването на книгата му (тя изглежда извънредно слаба) ще „облекчи старините му“. Решавам да го посетя, но се сещам, че всъщност напускам тази работа. Дали някой друг ще го посети вместо мен? Сигурно не. А дали това има чак такова значение? Трудно мога да си представя, че през последната ми година на социален работник всички написани от мен писма, направени посещения, дадени съвети, дори и оказаната практическа помощ са имали чак толкова голямо значение. Най-вероятно са били просто известно облекчение в покрусата, облекчение в нещастието… Тези разсъждения обаче, толкова присъщи за мен, са опасни и ме плашат.

Отивам при Джак, който седи сам в кабинета си, по риза, вдигнал крака на бюрото и пуши лула. Бледото му интелигентно лице е съсредоточено и навъсено и Джак повече отвсякога ми прилича на вглъбен университетски преподавател. Той размишлява, добре знам това, върху собствената си научна работа. Специалист е по история на Комунистическата партия в Съветския съюз. Написал е около половин милион думи по този въпрос. Невъзможно е обаче трудът му да се публикува сега, тъй като в него се разглежда напълно открито ролята на хора като Троцки и други дейци от този род. Джак събира ръкописи, бележки, записи на разговори. Често го закачам, като му казвам:

— След два века истината ще може да се изрече открито.

Той се усмихва спокойно и ми отговаря:

— А може и само след две или пет десетилетия.

Изобщо не го притеснява обстоятелството, че прецизният му труд на практика няма да бъде оценен с години, а сигурно и до края на живота му. Веднъж рече:

— Изобщо няма да се учудя, ако някой, който има късмета да е извън партията, пръв публикува подобен труд. Но от друга страна, човек извън партията е лишен от достъпа, който аз имам, до дадени хора и документи. Така че въпросът е сложен.

Питам го:

— Джак, когато напусна, ще се намери ли човек, който да направи нещо за тези изпаднали в беда хора?

Той отвръща:

— Ами не мога да си позволя да плащам на някого, за да върши тази работа. Малцина са другарите, които могат да живеят от авторски права като теб. — После поомеква и добавя: — Ще видя какво може да се направи с най-тежките случаи.

— Има един възрастен пенсионер — обяснявам аз, като сядам до него и започваме да обсъждаме какво може да се предприеме. И тогава той ми казва:

— Да разбирам ли, че няма да ме предупредиш поне месец преди да напуснеш? Винаги съм мислел, че точно така ще постъпиш — решаваш да напуснеш и просто си тръгваш.

— Ами ако не постъпя така, сигурно изобщо не бих могла да напусна.

Той ми кимва с разбиране.

— Ще започнеш ли друга работа?

— Не знам. Искам да помисля.

— Един вид оттегляш се за известно време.

— Всъщност струва ми се, че съзнанието ми е задръстено от напълно противоположни представи за всичко.

— Съзнанието на всеки е задръстено от противоположни представи. Има ли някакво значение?

— Несъмнено за нас би трябвало да има значение, нали? (Имам предвид комунистите.)

— Но, Анна, хрумвало ли ти е, че в цялата история…

— О, Джак, нека не говорим за историята, за петте века. Отклоняваш въпроса.

— Не го отклонявам. Защото в цялата история на човечеството е имало петима, шестима, петдесетина души, чието съзнание е било напълно в крак с времето. И ако нашето усещане за действителността не съответства на времето ни, какво толкова страшно има? Един ден децата ни…

— Или нашите прапраправнуци — отвръщам аз, видимо раздразнена.

— Така да е… нашите прапраправнуци ще се обърнат назад и ще разберат, че нашата представа за света, днешната ни представа за света, е била напълно погрешна. Но този техен възглед ще е продиктуван от собствената им епоха. Тъй че няма значение.

— Но, Джак, това е пълна глупост… — чувам как гласът ми прозвучава пронизително и млъквам. Съзнавам влиянието на месечния цикъл върху реакциите ми — всеки месец възниква такъв момент, и изведнъж ме обзема раздразнение, защото това физиологично състояние ме кара да се чувствам безпомощна и да губя контрол върху себе си. Раздразнението ми идва и от мисълта, че този човек насреща ми е прекарал години наред в университета, където е изучавал философия, и аз не мога чисто и просто да му заявя: „Знам, че грешиш, защото чувствам, че е така.“ (Освен това има нещо опасно изкусително в думите му и аз съзнавам, че раздразнението ми донякъде е предизвикано и от желанието ми да не се поддам на тази изкусителност.) Джак не реагира на пронизителния ми тон и заявява с мек глас:

— И все пак бих искал да помислиш за тези неща, Анна… има известна доза арогантност, когато твърдо отстояваш правото да бъдеш неизменно прав.

(Думата „арогантност“ ме стряска, защото и аз самата често съм се обвинявала в арогантност.)

Отвръщам с доста омекнал тон:

— Но аз все мисля и мисля, и мисля…

— Почакай, нека пак да обясня. През последните десетилетия се направиха революционни научни открития. При това във всички области. И вероятно няма да се намери дори един-единствен учен в света, който да разбира същността на всички тези открития или поне на част от тях. Може би има един учен в Масачузетс, който разбира едно нещо, друг — в Кеймбридж — разбира друго, трети — в Съветския съюз и така нататък, и така нататък. Но аз дори и това подлагам на съмнение. Съмнявам се дали ще се намери поне един жив учен, който е в състояние да вникне творчески в абсолютно всички тънкости, да кажем на… проблема за използване на атомната енергия в промишлеността.

Усещам как той ужасно се разминава с основното. И упорито настоявам на своето:

— С други думи искаш да кажеш, че трябва да се примирим с мисълта, че сме едностранчиви?

— Да, едностранчиви. Определено смятам, че ти не си учен, нямаш въображението на учен.

Аз отвръщам:

— Ти си хуманист, имаш хуманитарно образование. И изведнъж просто вдигаш ръце и заявяваш, че не си в състояние да разбереш каквото и да било, защото ти липсват познания по физика и математика.

Видът му показва, че се чувства неловко, което толкова рядко му се случва, че го предава и на мен. Аз обаче продължавам с аргументите си.

— Алиенация. Липса на цялостност, на хармоничност. Тъй да се каже, това е моралният аспект на комунистическото послание. И изведнъж ти свиваш рамене и заявяваш, че тъй като материалната същност на битието ни става все по-сложна, трябва да се примирим с това и дори да не се опитваме да гледаме на нещата в тяхната цялостност.

Изведнъж забелязвам, че лицето му е придобило упорито, отчуждено изражение, което ми напомня за изражението на Джон Бът. Изглежда и ядосан. И казва:

— Да постигнеш вътрешна хармония не означава творчески да осмисляш всичко, което става край теб. Или да се опитваш да го правиш. Това значи да си вършиш работата колкото е възможно по-добре и да си добър човек.

Имам чувството, че с тези думи той предава идеите, които въплъщава. И заявявам:

— Това е предателство.

— Към какво?

— Към хуманизма.

Той се замисля за миг и отвръща:

— Идеята за хуманизма ще се промени, както всичко останало.

Аз му отговарям:

— Тогава ще се превърне в нещо съвсем друго. Но хуманизмът символизира цялостната, хармонична личност, която се стреми в най-голяма степен да осмисли всичко във вселената с високо чувство на отговорност. А ти сега си седиш тук и съвсем спокойно заявяваш в качеството си на хуманист, че поради мащабността на научните изследвания човек не е в състояние да постигне цялостност и хармоничност, а е обречен на вътрешна фрагментарност.

Той продължава да седи и да мисли. И изведнъж ми хрумва, че в него има някаква незавършеност и незрялост. Питам се дали реакцията му се дължи на решението ми да напусна партията, поради което и му приписвам разни неща, или в действителност той не е такъв, какъвто съм си го представяла. Ала в този миг не мога да не забележа, че прилича на остаряло момче. Припомням си, че е женен за жена, която изглежда достатъчно възрастна, за да му бъде майка, а и че бракът им несъмнено се крепи на взаимна обич.

Настойчиво продължавам:

— Когато твърдиш, че вътрешната хармония чисто и просто означава добре да си гледаш работата и така нататък, значи би могъл да кажеш, че Роуз от съседния кабинет вече я е постигнала.

— О, да, мога и го заявявам.

Не мога да повярвам, че той наистина мисли така и дори се опитвам да доловя неизбежните шеговити нотки в подобна реплика. Но изведнъж проумявам, че той говори съвсем сериозно. И отново се питам защо чак сега, когато реших да напусна партията, се проявиха тези противоречия помежду ни.

Тогава той изважда лулата от устата си и казва:

— Анна, смятам, че има опасност за душата ти.

— Това е повече от вероятно. Нима е толкова ужасно?

— Ти си в много рискована ситуация. Печелиш достатъчно пари, за да не се налага да работиш, само благодарение на произволни възнаграждения, плод на издателската ни система…

— Никога не съм претендирала, че това се дължи на някакви специални мои заслуги. (Забелязвам, че гласът ми отново е станал пронизителен и добавям към думите си и усмивка.)

— Не, не си. Но е твърде възможно тази твоя прекрасна малка книга да продължи да ти носи достатъчно пари, за да не работиш още дълго време. А дъщеря ти ще ходи на училище и няма да ти създава кой знае какви проблеми. Тъй че няма какво да ти попречи да си седиш някъде в някоя стая, без да правиш какво и да е било освен да размишляваш.

Тук се изсмивам. (Усеща се раздразнението ми.)

— Защо се смееш?

— Някога имах една учителка — през бурния ми пубертет, която често ми казваше: „Стига си размишлявала, Анна. Престани да размишляваш и вземи да свършиш нещо.“

— Сигурно е била права.

— Там е работата, че не го вярвам. Не вярвам, че и ти го мислиш.

— Е, Анна, няма какво повече да си кажем.

— И дори за момент не вярвам ти да вярваш, че си прав.

При тези думи той леко се изчервява и ми хвърля бърз, враждебен поглед. Усещам този враждебен поглед на лицето си. Изненадана съм, че помежду ни изведнъж се появи такъв антагонизъм. Особено сега, в момента на раздяла. Тъкмо поради този момент на антагонизъм раздялата не е тъй мъчителна, както бях очаквала. Очите и на двама ни се навлажняват, разменяме си целувки по бузата, прегръщаме се, но несъмнено последният спор е охладил чувствата ни един към друг. Набързо се отбивам в кабинета, грабвам палтото и чантата си и се спускам надолу по стълбите, доволна, че Роуз не се мярка наоколо и че не е нужно да давам обяснения.

Пак вали — ситно, досадно ръми. Сградите се извисяват, тъмни и мокри, с неясни контури в отразената светлина, а яркочервените автобуси щъкат като буболечки. Много съм закъсняла, за да стигна навреме до училището на Джанет дори и да взема такси. Затова се качвам на автобус и сядам, плътно оградена от хора с мокри дрехи и спарен дъх. Повече от всичко ми се ще да се изкъпя, и то веднага. Бедрата ми се трият едно о друго и лепнат, мишниците ми са потни. В автобуса изпадам в състояние на безтегловност, но решавам да не се отпускам — трябва да съм бодра заради Джанет. Така се освобождавам от онази Анна, която ходи на работа, води безкрайни спорове с Джак, чете печалните, отчаяни писма, прелива от неприязън към Роуз. Когато се прибирам у дома, заварвам къщата празна, тъй че звъня у приятелката на Джанет. Джанет ще се прибере в седем, сега тъкмо довършвали играта. Пускам крана на ваната, банята се изпълва с пара и с наслада се къпя, без да бързам. После поглеждам към черно-бялата рокля и забелязвам, че якичката й е поизцапана, тъй че не мога да я сложа пак. Яд ме е, че я облякох за работа. Обличам се, като този път слагам пъстрите си раирани панталони и черното кадифено сако. И вече чувам как Майкъл ми казва: „Защо тази вечер изглеждаш по момчешки, Анна?“ И полагам усилия така да се среша, че да нямам момчешки вид. Всички уреди вече са включени. Започвам да приготвям две вечери — едната за Джанет, другата за Майкъл и мен. В момента Джанет най-много обича запечено спаначно пюре с яйца. А също и печени ябълки. Забравила съм да купя кафява захар. Изтичвам до гастронома и стигам точно когато затварят. Най-радушно ме пускат да вляза. Усещам как се впускам в обичайната игра, която се нрави и на тримата продавачи в бели престилки — те се шегуват и се занасят с мен, като ме наричат „миличка“ и „скъпа“. Аз съм скъпата Анна, скъпото момиченце. Отново се втурвам нагоре и виждам, че Моли се е прибрала, с нея е и Томи. Те спорят на висок глас, а аз се правя, че нищо не съм чула, и се качвам нагоре. Заварвам Джанет вкъщи. Тя е оживена, но почти не реагира на появата ми — прекарала е деня в детския свят на училището, а после в детския свят с малката си приятелка и не желае да го напусне. Пита ме:

— Мога ли да вечерям в леглото?

Отвръщам й наужким строго:

— О, станала си мързелана!

— Е, и какво от това!

Без да я подсещам, отива в банята и пуска ваната. Чувам я да разговаря и да се смее с Моли на най-долната площадка. Когато е с деца, Моли без усилие се превръща в дете. Разправя на Джанет някаква шантава приказка как уж някакви животни превзели един театър и изнасяли представления, без някой да разбере, че не са хора. Приказката ме заинтригува, тъй че заставам на площадката да я чуя. От долната площадка Томи също слуша, но лицето му изразява неодобрение, дори гняв — майка му най-много го дразни, когато е с Джанет или с друго дете. Джанет се смее, разплисква вода из цялата баня и дочувам как водата се стича по пода. На свой ред се ядосвам и аз, защото сега трябва да избърша потеклата вода. Джанет се качва горе в бялото си халатче и бялата пижамка и виждам как очите й вече са натежали за сън. Слизам долу и забърсвам огромните локви в банята. Когато се връщам, Джанет е вече в леглото, оградена от комиксите си. Внасям подноса със запечения спанак и яйцата, както и печените ябълки със сметана. Джанет казва:

— Разкажи ми приказка.

— Имало едно време едно малко момиченце на име Джанет — започвам аз и тя се усмихва щастливо. Разказвам как това малко момиченце отишло на училище в един дъждовен ден, как учило в клас, играло си с други деца, скарало се с приятелката си…

— Не, мамо, не съм се карала с нея. Това беше вчера. Обичам Мери и ще я обичам винаги и вечно.

И аз променям приказката, тъй че Джанет да обича Мери винаги и вечно. Джанет захласнато яде, като ритмично движи лъжицата между чинията и устата си и слуша как аз пресъздавам деня й и му придавам форма. Наблюдавам я и същевременно виждам отстрани как Анна наблюдава Джанет. От съседното жилище долита плачът на бебето. Отново ме обзема усещане за вечност, за непринудена близост и завършвам приказката.

— И тогава Джанет се навечеряла вкусничко със спанак и яйца, с ябълки и сметана, а бебето у съседите поплакало мъничко, а после спряло да плаче и заспало. И тогава Джанет си измила зъбките, легнала си и също заспала.

Взимам подноса, а Джанет ми казва:

— Трябва ли да си мия зъбите?

— Разбира се, така е в приказката.

Джанет подава крака изпод завивката, нахлузва пантофите, отива до умивалника като сомнамбул, измива си зъбите, връща се обратно в леглото. Изключвам печката и дърпам завесите. Джанет има навика да се опъва в леглото преди сън като възрастен човек: легнала по гръб, с ръце на тила, вторачена в леко потрепващите завеси.

Пак вали, при това силно. Чувам как входната врата се тръшва — Моли е тръгнала към театъра. Джанет чува и казва:

— Като порасна, ще стана актриса.

Вчера каза, че ще стане учителка. Моли ме сънено:

— Попей ми.

Притваря очи и промърморва:

— Тази вечер съм бебче. Бебче съм.

И аз запявам отново познатата песен, а Джанет се вслушва да чуе всяка дума, защото аз непрекъснато променям текста:

— Нани-нани, бебче, в топлото легло, сънища прекрасни в миг ще долетят и ще ги сънуваш цяла, цяла нощ и ще се събудиш здрава и щастлива, Слънчо щом изгрей…

Често, когато реши, че думите не отговарят на настроението й, Джанет ме прекъсва и настоява за нов вариант. Тази вечер съм налучкала думите и ги повтарям отново и отново, докато тя заспи. В съня си ми изглежда съвсем беззащитна и мъничка и едва успявам да потисна в себе си силното инстинктивно желание да я закрилям, да я предпазвам от всякакви евентуални опасности. Тази вечер това чувство е по-силно отвсякога, но знам, че е така, защото съм с мензис и самата аз изпитвам желание да намеря опора у някого. Излизам от стаята, като затварям тихо вратата.

Започвам да готвя за Майкъл. Развивам телешкото, което се сетих да начукам сутринта и го овалвам в яйце и галета. Вчера препекох галетата и сега тя е прясна и суха въпреки влажния въздух. Нарязвам гъбите в соса. Вземам от фризера пълния съд с бульона, стоплям го и добавям подправките. Вземам няколкото ябълки, които изпекох с тези на Джанет, изгребвам вътрешността от все още топлата им крехка кора, прецеждам я, смесвам я с крем ванилия и я разбивам, докато се сгъсти. После отново слагам сместа в ябълковите кори и пъхам всичко във фурната да се запече. Цялата кухня се изпълва с ухания на гозби и мигом ме обзема щастие, такова огромно щастие, че усещам как топлината прониква в цялото ми тяло. Внезапно нещо студено ме прерязва в корема и си казвам: това щастие е лъжовно, то идва в мигове като този, които съм превърнала в привичка през последните четири години. И изведнъж усещането за щастие се изпарява и ме обзема непосилна умора. С умората идва и чувството за вина. До болка са ми познати всички възможни вариации на това чувство за вина, така че ме наляга досада. И все пак трябва да се справя с тях. Навярно не отделям достатъчно време за Джанет — о, глупости, тя не би била толкова щастлива и спокойна, ако не съм достатъчно грижовна майка. Твърде голям егоист съм, прав е Джак, просто трябва да се захвана да върша нещо и да престана да се тревожа за собствената си съвест — глупости, не вярвам, че е така. Не би трябвало да изпитвам такава неприязън към Роуз — ами, само светец би могъл да я изтърпи, тя е направо ужасна. Живея от пари, които не съм спечелила с труд само защото съм извадила късмет книгата ми да се превърне в бестселър, докато други, много по-талантливи хора, трябва да се потят и страдат — глупости, нямам вина за това. Усилието да превъзмогна тези различни угризения ме изтощава. Но съм наясно, че това не е моя лична битка. Когато обсъждам този проблем с други жени, те ми признават, че им се налага да превъзмогват най-различни терзания, които смятат за неоснователни, свързани обикновено със службата и с желанието да разполагат със свободно време за себе си. Тъй че усещането за вина е реакция на нервната система, останала от миналото, също както изпитаното преди миг щастие е реакция на нервната система, останала от вече приключила ситуация. Слагам бутилка червено вино да се постопли и влизам в стаята си — при вида на ниския снежнобял таван, стените в меки тонове, червените отблясъци на камината изпитвам моментна наслада. Сядам в голямото кресло и се чувствам толкова разстроена, че едвам сдържам сълзите си. Мисля си, че всичко е само опит да поддържам духа си — готвенето за Майкъл, очакването да дойде. Какъв смисъл има всичко това? Та той е вече с друга жена, на която държи много повече, отколкото на мен. Знам го. Тази вечер ще дойде при мен по навик или просто от любезност. И отново превъзмогвам обзелата ме депресия, като си възвръщам чувството на самоувереност и доверие (все едно влизам в друго помещение вътре в себе си) и си казвам: той скоро ще дойде и ще вечеряме заедно, и ще пийнем вино, и той ще ми разкаже за всичко интересно в работата си през деня, и ще изпушим по цигара, и той ще ме вземе в обятията си. Ще му кажа, че съм с мензис и както винаги, той ще се засмее и ще каже: „Скъпа ми Анна, не прехвърляй угризенията си върху мен.“ Когато съм с мензис, очаквам Майкъл да ме обгради с обич — нежното му присъствие смекчава раздразнението, че тялото ми кърви против моята воля. И тогава спим спокойно един до друг цяла нощ.

Забелязвам, че става късно. Моли се връща от театъра. Пита: „Майкъл ще идва ли?“, а аз отвръщам: „Да!“, но от изражението й разбирам, че не ми вярва. Пита как е минал денят ми и аз й казвам, че съм решила да напусна партията. Тя кимва и започва да говори как преди членувала най-малко в пет-шест комитета и била вечно ангажирана с партийна работа, а сега била член само на един комитет и не й се занимавало с никаква партийна работа. „Тъй че нещата се свеждат до същото според мен“ — добавя тя. Но тази вечер се тревожи за Томи. Не харесвала новата му приятелка. (Аз също.) Казва:

— Току-що ми хрумна, че всичките му приятелки са един и същи тип — тип, на който нямам никакъв шанс да се харесам. Когато идват у нас, през цялото време излъчват неодобрение към мен. И вместо да се старае да избягва срещите помежду ни, Томи направо ни тласка една към друга. С други думи използва приятелките си нещо като alter ego, за да кажат онова, което той мисли за мен, но не го изразява на глас. Смяташ ли, че това мое наблюдение е пресилено?

Е, не смятам, намирам, че е права, но отвръщам, че наистина е пресилено. Гледам да съм тактична към Моли относно Томи, тъй както тя се старае да е тактична с мен, задето Майкъл ме напуска. Щадим се една друга. После тя за сетен път ми казва, че съжалявала за отказа на Томи да отиде войник, защото след двете години в мините се е превърнал в нещо като герой в тесен кръг, а „аз не мога да понасям тази негова отвратителна, самомнителна поза на благородство“. Мен също ме дразни, но казвам, че още е млад и с годините ще се отърси от това.

— А тази вечер му казах нещо ужасно: „Хиляди мъже се бъхтят в мините цял живот и не се перчат с това. Боже господи, престани да се фукаш с подобно нещо.“ Разбира се не съм справедлива, защото постъпката му е действително достойна — момче с неговия произход да работи в мините. И все пак доста се перчи…

Моли запалва цигара и аз се вглеждам в сключените на коленете й ръце — изглеждат отпуснати, бездейни. И тогава тя добавя:

— Плаши ме, че не виждам нищо искрено в делата на хората… Разбираш ли какво искам да кажа? Дори когато направят нещо хубаво, се улавям, че ставам цинична и подлагам постъпката им на психологически анализ… това е отвратително, Анна, нали?

Много добре разбирам какво има предвид и й го казвам. И тъй продължаваме да седим двете, потиснати и безмълвни, а накрая тя казва:

— Мисля, че Томи ще се ожени за тая. Имам такова предчувствие.

— Е, рано или късно ще се ожени за някоя от тях.

— Знам, че нещата изглеждат така, сякаш проявявам майчина ревност към женитбата на сина си… е, има го и това, да. Но кълна се, че и при други обстоятелства бих я намирала ужасна. Държи се като проклета буржоазка! А била голяма социалистка. Разбираш ли, когато я видях за пръв път, си помислих, Боже мой, каква е тази ужасна консерваторка, която Томи ми е довлякъл? А после се оказа, че била социалистка, разбираш ли, една от ония академични социалисти в Оксфорд. Учела социология. Нали разбираш, изпадаш в такова състояние, когато във всичко съзираш духа на Кир Харди[1]. Е, всички тези хора страшно биха се изненадали, ако могат да видят какво са сътворили. Новата приятелка на Томи ще им отвори очите. Нали разбираш, направо съзираш застрахователните полици и влоговите им сметки редом с тях, докато бръщолевят, че Лейбъристката партия щяла да изпълни обещанията си. Вчера дори казала на Томи, че трябвало да почне да отделя средства за старини. Представяш ли си?

Смеем се и двете, но не ни е смешно. Тя слиза долу, като ми пожелава лека нощ. Казва го много ласкаво (също както аз казах лека нощ на Джанет) и разбирам какво означава това — и тя страда с мен, че Майкъл няма да дойде. Вече наближава единайсет и изведнъж осъзнавам, че той наистина няма да дойде. Телефонът звънва, обажда се Майкъл. „Прощавай, Анна, но не мога да дойда.“ Казвам му да не се безпокои. Той отвръща: „Ще ти звънна утре… или след няколко дни. Лека нощ, Анна.“ А после добавя смотолевено: „Съжалявам, ако си готвила специално заради мен.“ Изведнъж това „ако“ ме вбесява. Но в този миг ми хрумва колко странно е, че една-единствена дума може да ме ядоса толкова много и дори се разсмивам. Той дочува смеха ми и възкликва: „О-о-о, да, Анна, да…“ Иска да каже, че съм безсърдечна и не ме е грижа за него. Изведнъж ми става непоносимо, казвам: „Лека нощ, Майкъл!“ — и затварям телефона.

Изваждам всички гозби от фурната, внимателно отделям това, което може да се използва, а всичко друго хвърлям — почти всичко. Сядам и си казвам, Е, ако звънне утре… Но знам, че няма да звънне. Най-после проумявам, че това е краят. Отивам да видя дали Джанет е заспала — знам, че е заспала, но отивам да проверя. Тогава разбирам, че някакъв ужасно черен, хаотичен водовъртеж се приближава към мен и всеки миг ще ме връхлети. Трябва веднага да заспя, преди този хаос да ме е обладал. Цялата треперя от мъка и умора. Наливам догоре водна чаша с вино и я изпивам на екс. После се мушвам в леглото. Главата ми е замаяна от виното. Утре, казвам си аз… утре… ще изпълнявам задълженията си, ще мисля за бъдещето и няма да се поддавам на мъката. И заспивам, но още преди да съм потънала в съня, чувам как проплаквам, проплаквам в съня си от мъка, без следа от радост този път.

[Всичко гореописано е зачеркнато, задраскано от начало до край, а отдолу е добавено — не, не се получи. Поредният неуспех. Следва текст, написан с друг почерк, по-стегнат и красив от импулсивния, неравен почерк на дългото описание:]

15 септември 1954

Обикновен ден. Докато дискутираме с Джон Бът и Джак, решавам да напусна партията. Оттук нататък трябва да внимавам да не намразя партията така, както обикновено мразим отминали етапи от живота си. Налице са подобни признаци: моментна неоснователна неприязън към Джак. Както винаги, Джанет не създава проблеми. Моли се тревожи за Томи, с пълно основание според мен. Има предчувствие, че той ще се ожени за новата си приятелка. Да, предчувствията й обикновено се сбъдват. Разбрах, че Майкъл вече е решил да скъсаме. Трябва да се стегна.

[1] Кир Харди — шотландски миньор, по-късно политик. Има голям принос за създаването на Британската лейбъристка партия, която оглавява от 1906 до 1908 г. — Б.пр. ↑

Свободни жени 3

Томи привиква със слепотата, а възрастните се опитват да му помагат

Цяла седмица Томи се мята между живота и смъртта. В края на седмицата Моли рече, без помен от характерната й звучна самоувереност:

— Не е ли невероятно, Анна? Той цяла седмица се мята между живота и смъртта, но оживя. Струва ми се невъзможно, че можеше да се случи обратното. Макар че ако беше умрял, сигурно щяхме да мислим, че и то е било неизбежно.

Цяла седмица двете жени прекараха в болницата край леглото на Томи. Чакаха в странични стаи, докато докторите се консултират, поставят диагнози, оперират. Отскачаха до жилището на Анна да се погрижат за Джанет, приемаха съчувствени писма и посещения от близки и познати, опитваха се да намерят и сили да се справят с Ричард, който открито ги обвиняваше. През тази седмица, когато времето спря и те не чувстваха нищо (непрекъснато се питаха защо не чувстват абсолютно нищо, а просто чакат в пълно вцепенение, макар това да е напълно нормално в подобна ситуация), разменяха си някоя и друга дума набързо, така да се каже, в телеграфен стил, понеже и на двете темите им бяха до болка познати — как Моли се грижи за Томи, за взаимоотношенията му с Анна и се опитваха да преценят в кой момент и в какво точно явно бяха допуснали грешка спрямо Томи. Дали причината не е, че Моли отсъства цяла година? Не, не, Моли продължаваше да смята, че е постъпила правилно. Дали не е заради неустановения им личен живот? Но какво друго би могло да се очаква от тях? А може би заради нещо казано или недоизказано последния път, когато Томи посети Анна? Възможно е, но е малко вероятно. Но как да разбере човек? Не смятаха, че Ричард е виновен за случилото се, но когато той ги обвини, отвърнаха:

— Слушай, Ричард, безсмислено е да се обвиняваме взаимно. Важното е как да му помогнем оттук нататък.

Зрителният нерв на Томи бе увреден. Щеше да остане сляп за цял живот. Но мозъкът не бе увреден или поне щеше да се възстанови.

Когато обявиха, че животът на Томи е вън от опасност, времето отново започна да тече, а Моли изпадна в депресия и безпомощно ридаеше с часове. Анна се грижеше за нея, както и за Джанет, от която трябваше да крият истината, че Томи е направил опит за самоубийство. Анна си послужи с израза: „Беше нещастен случай“, който обаче се оказа неудачен, защото в очите на детето веднага пролича уплаха, че всички вещи и случки от ежедневието крият опасност от нещастни случаи, толкова страшни, че да те приковат на болнично легло и да ослепееш завинаги. Затова се наложи Анна да каже, че Томи неволно се е прострелял, докато е чистел пистолет. Джанет веднага отбеляза, че у тях няма пистолет, на което Анна отвърна, че наистина няма, че никога няма да има и ред подобни, при което детето видимо се успокои.

Междувременно Томи — до този момент той бе само увито в чаршафи, безмълвно тяло в затъмнената болнична стая, напълно безпомощен в ръцете на обслужващите го — изведнъж се раздвижи, дойде на себе си и проговори. Тогава всички край него — Моли, Анна, Ричард, Марион, които бяха стояли, седели неизменно до леглото в очакване, които бяха бдели над него през цялата безкрайна седмица, осъзнаха, че са допуснали в мислите си сянката на смъртта толкова да го отдалечи от тях. Той проговори и те се стъписаха. Защото, потънали в грижи за жертвата, безжизнена под белите чаршафи и превръзки, бяха забравили типичния му непреклонен инат и вечните обвинения към другите, които го бяха подтикнали към опит да пръсне с куршум мозъка си. Първите думи, които изрече — всички до един стояха край леглото и ги чуха — бяха:

— Вие сте тук, нали? Е, а аз не мога да ви видя.

Начинът, по който го каза, ги накара да замълчат. Той добави:

— Аз съм сляп, нали?

Тонът му отново бе такъв, че окуражителните слова как се е върнал към живота, които напираха у тях, застинаха на устните им. След малко Моли му каза истината. Четиримата стояха край леглото, вторачени в сляпото лице под плътните превръзки, изпълнени с ужас и състрадание при мисълта каква героична самотна драма навярно таи в себе си момчето. Томи обаче не пророни ни дума повече. Лежеше безмълвен. Ръцете му, непохватните едри ръце, които бе наследил от баща си, лежаха отпуснати до тялото. Той ги вдигна, потри длани, после ги скръсти на гърди в знак на решимост да издържи. Но в този негов жест Анна и Моли доловиха нещо, което ги накара да се спогледат, изпълнени с нещо повече от състрадание. Някакъв скрит ужас, изразен само с кимване. Ричард забеляза как двете жени се споглеждат ужасени и направо заскърца със зъби от яд. Но в болничната стая не можеше да даде воля на чувствата си. Навън обаче ги изля. Тръгнаха си заедно от болницата, като Марион вървеше малко по-назад — поради шока от случилото се с Томи тя от известно време бе спряла да пие, но като че ли продължаваше да се движи в някакъв свой свят със забавено темпо. Ричард се нахвърли яростно върху Моли, като току мяташе разпалени, гневни погледи към Анна, за да покаже, че гневът му е насочен и към нея:

— Постъпката ти бе направо отвратителна, не мислиш ли?

— Какво имаш предвид? — запита Моли, свита в съчувствената прегръдка на Анна. Сега, вече извън болницата, тя цяла се тресеше от мъка.

— Да му изтърсиш така направо, че ще остане сляп за цял живот! Как можа да го направиш?

— Той беше наясно с това — отвърна Анна, като видя, че Моли е твърде разстроена да отговори. Разбираше, че всъщност Ричард ги обвинява за далеч по-сериозни неща.

— Бил наясно! Наясно бил! — изсъска Ричард и към двете. — Едва-що дошъл в съзнание, и веднага му изтърсваш, че щял да остане сляп за цял живот.

Анна отвърна на думите, а не на чувствата му.

— Той трябваше да научи истината.

Тогава Моли, пренебрегвайки присъствието на Ричард, се обърна към Анна, сякаш продължаваше мисления диалог с нея, започнал над болничното легло с безмълвното кимане и ужасения поглед:

— Анна, мисля, че бе дошъл в съзнание по-рано. Изчаквал ни е да се съберем всички… сякаш е изпитвал задоволство. Не е ли ужасно, Анна?

И избухна в истеричен плач, а Анна се обърна към Ричард:

— Не си го изкарвай сега на Моли.

Ричард издаде някакво неясно възклицание на отвращение, върна се назад при Марион, която вървеше объркана след тримата, хвана я припряно под ръка и пое с нея през тучнозелената поляна пред болницата, осеяна със симетрични ярки цветни лехи. Потегли с колата заедно с Марион, без дори да се обърне, и остави двете жени да си търсят такси.

Нито за миг Томи не се поддаде на отчаянието. Не прояви никакви признаци на мъка или самосъжаление. От самото начало, още с първите си думи беше търпелив и спокоен, държеше се любезно със сестрите и лекарите, а с Анна и Моли, и дори с Ричард обсъждаше планове за бъдещето си. Както сестрите често казваха — не без известно силно недоумение, в което бяха изпаднали и Анна и Моли — Томи бе въплъщение на „образцовия пациент“. Досега не бяха срещали човек, повтаряха те непрестанно, при това двайсетгодишен младеж с такава ужасна съдба, който да приема участта си толкова храбро.

Предложиха на Томи да отиде за известно време в специална тренировъчна болница за наскоро ослепели хора, но той настоя да се прибере у дома. Така добре се бе тренирал през няколкоседмичния престой в болницата, че вече сам се хранеше, миеше, грижеше се за себе си, можеше и да се движи бавно из стаята. Анна и Моли често седяха и го наблюдаваха: очевидно същият като преди, възвърнал нормалния си вид, като не броим черната превръзка върху незрящите очи, той се движеше с къртовско упорство от леглото до стола, от стола до стената, стиснал съсредоточено устни, като и в най-малкото му движение се долавяше усилие на волята. „Благодаря, сестро, мога и сам.“ „Не, майко, моля те, не ми помагай.“ „Не, Анна, нямам нужда от помощ.“ И той наистина не се нуждаеше от помощ.

Решиха да дадат на Томи дневната стая на Моли на първия етаж — така щеше да има по-малко стъпала за изкачване. Той се съгласи с тази промяна, но настоя двамата с майка му да продължат да живеят, както преди.

— Не е необходимо да променяш каквито и да било, майко, искам всичко да е постарому.

Гласът му отново звучеше като преди: нямаше и следа от истеричните нотки, характерния кикот и кресливост, които се долавяха в тона му онази вечер, когато се отби у Анна. Говореше и се движеше бавно, отмерено и премислено, и претегляше всяка своя дума с разсъдливия си ум. Но когато каза: „Не е необходимо да променяш…“, двете жени, обзети от неясна тревога, се спогледаха, което сега при неговата слепота можеха спокойно да правят (макар че не можеха да се отърват от подозрението, че той все пак усеща всичко). Той изрече тези думи, сякаш нищо не се е променило, сякаш слепотата му е едва ли не нещо несъществено и ако майка му е решила да прави трагедии, това си е нейна прищявка или просто придирчивост и заядливост на раздразнена от безредието или лошите навици жена. Беше търпелив с тях, точно както се държи един мъж с жени, с които трудно се общува. Двете го наблюдаваха, споглеждаха се ужасени, после отново се вторачваха в него и безпомощно наблюдаваха как момчето бавно, но очевидно безболезнено се приспособява към непрогледния свят, в който се бе озовал.

Первазът с белите възглавнички, където Моли и Анна често седяха и разговаряха — на фона на саксиите с цветя отзад, на дъжда или меката слънчева светлина, проникваща през прозорците — бе единственото непроменено нещо. Сега в стаята имаше тясно, добре оправено легло, маса с обикновен стол, няколко удобно поставени полици. Томи се бе заел да изучава Брайл. Въоръжен с ученическа линия и тетрадка за писане, той наново се учеше и да пише. Почеркът му бе напълно различен от предишния — едър, ъгловат и четлив като детски почерк. Когато Моли почукваше при влизане, той току вдигаше лицето си с черна превръзка, сведено над Брайл или тетрадката за писане, и казваше: „Влез!“ с привичния, любезен тон на чиновник, седнал зад бюрото си.

Така че Моли, която бе отказала роля в новата постановка, за да се грижи за Томи, отново се върна в театъра. Анна престана да се отбива вечер, когато Моли имаше представление, защото Томи й казваше: „Анна, много мило от твоя страна, че идваш от съчувствие, но аз изобщо не скучая. Обичам да съм сам.“ Точно както би се изразил обикновен здрав човек, който предпочита уединението. И Анна, която безуспешно се опитваше да възстанови близостта си с Томи от времето преди злополуката (момчето сякаш се бе превърнало в напълно непознат човек), приемаше думите му буквално. Направо не знаеше какво да му каже. Освен това, когато останеше насаме с него, неизменно изпадаше в абсолютна паника, която й бе необяснима.

Моли вече звънеше на Анна не от вкъщи, тъй като телефонът беше пред вратата на Томи, а от телефонни кабини или от театъра. „Как е Томи?“ — питаше Анна. А Моли й отговаряше по предишному звучно и уверено, но с неизменни нотки на овладяна болка и потиснати съмнения:

— Анна, всичко е толкова странно, че направо не знам какво да кажа, как да постъпя. Той просто не излиза от стаята, потънал е в работа, без да издава никакъв шум. И когато нервите ми не издържат и вляза при него, той само вдига глава и казва: „Кажи, майко, какво има?“

— Да, знам.

— Не ми остава нищо друго, освен да говоря глупости от рода на: „Мислех, че може би искаш чай.“ Той обикновено ми отказва, много учтиво, разбира се, и аз отново излизам. А сега се учи сам да си прави чай и кафе. Дори да си готви.

— Нима се оправя с чайниците и съдовете?

— Да. Направо изтръпвам. Налага се да излизам от кухнята, защото той знае какво чувствам и ми казва: „Майко, няма причина да се тревожиш. Няма опасност да се подпаля.“

— Не знам какво да ти кажа, Моли.

(В този момент и двете млъкваха, защото се страхуваха да изрекат мислите си на глас.) След това Моли продължаваше:

— И непрекъснато идват хора, о-о-о, толкова мили и любезни, нали знаеш…

— Да, знам.

— „Бедният ти син, нещастният Томи…“ Винаги съм знаела в каква зверилница живеем, но сега виждам нещата по-ясно отвсякога.

Анна разбираше за какво става дума, защото за общите им приятели и познати тя бе като мишена за всички онези нападки — привидно доброжелателни, но заредени със скрита злоба, които всъщност искаха да изстрелят към самата Моли. „Жалко, разбира се, че Моли замина и остави момчето цяла година само.“ „Не смятам, че това е причината. При това тя предварително добре обмисли всичко.“ Или: „Разбира се, този развод. Сигурно е повлиял на Томи повече, отколкото може да се предполага.“ „Сигурно — отвръщаше Анна с усмивка. — Аз също съм разведена. Но се надявам Джанет да не стигне дотам.“ И през цялото време, докато Анна бранеше Моли и себе си, имаше нещо, което бе причина за паниката и у двете, нещо, което се страхуваха да изрекат.

Всичко се свеждаше до това, че само допреди шест месеца тя, Анна, често се обаждаше на Моли да си побъбрят, като изпращаше поздрави и на Томи, ходеше у Моли на гости, отбиваше се на приказки и в стаята на Томи, посещаваше всички сбирки, които Моли устройваше у дома, на които наред с останалите гости присъстваше и Томи, въобще бе в течение на всичко в живота на Моли — връзките й с мъже, желанието й да се омъжи и неспособността й да го стори. А сега на всичко това, на цялата им дългогодишна близост бе сложен край. Анна вече звънеше на Моли само по неотложни битови проблеми, защото дори и телефонът да не бе пред стаята на Томи, момчето можеше чрез отскоро придобито шесто чувство да предугажда какво си говорят хората. Например веднъж Ричард, който все така яростно ги обвиняваше, позвъни на Моли и й каза: „Отговаряй с «да» и «не», това стига: искам да изпратя Томи на почивка с медицинска сестра, обучена да обслужва слепи. Дали ще се съгласи?“ И още преди Моли да успее да отговори, Томи се провикна от стаята си: „Кажи на баща ми, че съм много добре. Благодари му и му предай, че ще му се обадя утре сутринта.“

Анна вече не ходеше вечер у Моли, ей така, без специална покана, не се и отбиваше при нея, когато минаваше наблизо. Сега звънеше на вратата след като предварително се е обадила по телефона, чуваше как звънецът отеква горе и бе сигурна, че Томи вече знае кой е. Вратата отваряше Моли с обичайната си измъчена, все още насила бодра усмивка. Качваха се в кухнята, като говореха общи приказки, но усещаха присъствието на момчето, макар и зад стената. Правеха си чай или кафе, предлагаха и на Томи. Той винаги отказваше. Отиваха в стаята, която преди бе спалнята на Моли, а сега служеше и за дневна. Сядаха там на приказки, но от ума им дори за миг не излизаше мисълта за момчето инвалид долу — то се бе превърнало в център на дома, в движеща сила, в сляпо, но всепроникващо присъствие, защото винаги знаеше какво става в жилището. По навик Моли се разбъбряше, разправяше някоя друга клюка от театъра. После внезапно млъкваше с разкривени от болка устни и зачервени от неизплакана мъка очи. Започна да изпада във внезапни и неочаквани изблици на плач — насред думата или изречението току безпомощно избухваше в истерични ридания, които обаче мигновено потискаше. Животът й бе напълно променен. Ходеше на работа в театъра, на връщане купуваше най-необходимото, прибираше се у дома, а после седеше сама в кухнята или в стаята си.

— С никого ли не се срещаш? — питаше Анна.

— И Томи ми зададе същия въпрос. Миналата седмица ми каза: „Майко, не искам да прекъсваш социалния си живот заради мен. Защо не каниш приятелите си у дома?“ Е, хванах се за думите му и доведох вкъщи онзи режисьор, нали се сещаш, който искаше да се жени за мен. Помниш ли го? Той прояви голямо разбиране за Томи… истинско разбиране и топлота, не злоба. Седяхме си тук с него и пиехме някакво уиски. И за първи път си помислих, Защо пък не, той наистина е добър и тази вечер мога да се настроя просто за топло мъжко рамо. И тъкмо се канех да светна сигналната лампичка, когато изведнъж осъзнах, че не бих могла да целуна този мъж дори съвсем приятелски, без Томи да разбере. Макар че Томи естествено никога не би ме упрекнал за подобно нещо, нали разбираш? Сутринта навярно би ми казал: „Приятно ли прекара вечерта, майко? Много се радвам.“

Анна овладя желанието си да каже: „Преувеличаваш“. Защото Моли всъщност не преувеличаваше и тя не можеше да бъде неискрена с нея.

— Знаеш ли, Анна, когато зърна Томи с това ужасно черно нещо на очите… нали разбираш, чистичък и спретнат, а устните му… знаеш какви са устните му, стиснати, педантични… Толкова се дразня…

— Да, разбирам.

— Не е ли ужасно? Изпитвам физическо раздразнение. Тези бавни, внимателни движения, нали разбираш.

— Да.

— Проблемът е там, че той е същият като преди, само че… всичко вече е рутинно, ако ме разбираш.

— Да.

— Като зомбиран е.

— Да.

— Иде ми да изкрещя от яд. Само че трябва да изляза от стаята, защото знам много добре, че той усеща какво изпитвам и…

Изведнъж Моли млъкна. После си наложи да продължи смело:

— Това му доставя удоволствие. — Тя се изсмя високо и добави: — Той е щастлив, Анна.

— Да.

Сега, когато най-после тези неща бяха изречени, и на двете им олекна.

— Той е щастлив за първи път в живота си. Тъкмо това е толкова ужасно… усеща се в движенията и думите му. Постигнал е чувство за цялостност и завършеност за първи път в живота си.

Моли изохка ужасено, улавяйки се, че е изрекла думите „цялостност и завършеност“, които явно противоречаха на очевидната инвалидност на сина й. Закри лицето си с ръце и цялото й тяло се затресе от плач — този път различен. Когато спря да плаче, вдигна глава и каза, опитвайки се да се усмихне:

— Не трябва да плача. Той ще ме чуе. — Усмивката й дори в този миг изглеждаше храбра.

За първи път Анна забеляза, че в гъстата златиста грива на приятелката й са се появили бели кичури. А около прямите й, но тъжни очи се виждаха тъмни вдлъбнатини и изпъкнали остри скули.

— Мисля, че трябва да боядисаш косата си — отбеляза Анна.

— Има ли смисъл? — отвърна Моли ядосано. После се засмя насила и каза: — Направо чувам думите му. Изкачвам се по стълбите със страшно шик прическа и съм много доволна от себе си, а Томи подушва миризмата на боя или просто долавя вибрациите и казва: „Майко, косата ли си си боядисала? Добре, радвам се, че не си се занемарила.“

— Е, аз ще се радвам да не се занемаряваш дори той да не се радва.

— Надявам се отново да бъда наред, когато свикна с всичко това… Вчера си мислех какво ще рече „да свикна с всичко“. Това е животът — да свикваш с неща, които всъщност са непоносими…

Очите й се зачервиха и плувнаха в сълзи, но тя отново решително запремига и ги прогони.

След няколко дни Моли се обади от уличен автомат и каза:

— Анна, става нещо много странно. Марион започна да се отбива по всяко време на деня при Томи.

— Как е тя?

— Почти не е близвала алкохол от деня на злополуката с Томи.

— Кой ти каза?

— Тя казала на Томи и той ми предаде.

— О-о-о! Какво точно ти каза?

Моли изимитира бавния, педантичен глас на Томи:

— „Общо взето, Марион се справя много добре. Напредва отлично.“

— Не може да бъде?

— О, да, така е.

— Е, поне Ричард трябва да е доволен.

— Той е бесен. Пише ми дълги гневни писма… и когато отворя някое, дори да съм получила десетина други със същата поща, Томи веднага казва: „И какво пише баща ми?“… Марион идва почти всеки ден и прекарва часове с него. Томи прилича на възрастен професор, който посреща любимия си ученик.

— Ами… — започна Анна объркано. — Не знам какво да кажа.

— Да, разбирам.

След няколко дни Анна бе поканена в кантората на Ричард. Той й се обади по телефона с враждебно груб глас и каза:

— Искам да се видим. Бих могъл да дойда у вас, ако искаш.

— Ти очевидно не искаш.

— Мисля, че мога да отделя час-два утре следобед.

— О, не. Сигурна съм, че не разполагаш със свободно време. Аз ще дойда. Да си уговорим ли час?

— Удобно ли ти е утре в три?

— Да — отвърна Анна и усети колко е доволна, че Ричард няма да влиза в дома й. През последните месеци постоянно я преследваше споменът за Томи от вечерта, когато бе направил опита за самоубийство — как, надвесен над тетрадките й, прелистваше страница след страница. Оттогава само няколко пъти бе писала в тях, и то с голямо усилие. Имаше чувството, че момчето, в чиито черни пламтящи очи се четеше укор, още стои пред нея. Имаше чувството, че стаята вече не е нейната. А идването на Ричард още повече щеше да влоши нещата.

Точно в три часа застана пред секретарката на Ричард, като си мислеше, че той естествено умишлено ще я накара да почака. Прецени, че му трябват десетина минути, за да си придаде тежест. След петнайсет минути я поканиха да влезе.

Както бе казал Томи, на бюрото си Ричард изглеждаше извънредно впечатляващ — Анна направо не можеше да повярва на очите си. Главните офиси на тази империя заемаха четири етажа от старинна, неугледна сграда в Лондонското сити. Естествено не тук се вършеше основният бизнес. Те по-скоро бяха витрина за личности като Ричард и обкръжението му. Интериорът бе дискретен и универсален. Човек може да види подобно обзавеждане където и да е по света. Още с влизането през масивния вход всичко наоколо — асансьорът, коридорите, чакалните — постепенно и дискретно настройваше посетителя към мига на влизане в кабинета на Ричард. Подът бе застлан с дебел, мъхест, тъмен килим. Стените бяха от тъмно стъкло в бели рамки. Осветлението бе дискретно, очевидно скрито зад множество добре поддържани пълзящи растения по стените, които бяха разперили зелени филизи на няколко нива. Ричард, скрил напористото си, набито тяло под ненатрапващ се с екстравагантност костюм, седеше на бюрото си, което приличаше на гробница от зеленикав мрамор.

Докато чакаше, Анна наблюдаваше секретарката и забеляза, че е същият тип като Марион — поредната млада брюнетка, склонна към артистично, нехайно безредие. За няколкото секунди, преди да влезе в кабинета, тя съзнателно проследи как се държат един с друг Ричард и момичето, видя разменените погледи и разбра, че имат любовна връзка. Ричард веднага усети до какво заключение е стигнала и каза:

— Не ми трябват наставленията ти, Анна. Искам да поговорим спокойно.

— Нали затова съм дошла.

Той потисна раздразнението си. Анна не пожела да седне насреща му пред бюрото, където й посочи той и се настани на перваза, на известно разстояние от него. Преди Ричард да е казал каквото и да е, на плота на стационарния му телефон просветна зелена лампичка и той се извини, преди да вдигне слушалката.

— Извини ме за миг — отново каза той след малко и тогава се отвори някаква вътрешна врата, откъдето влезе млад човек и по възможно най-непринудения, очарователен начин постави на мраморното бюро пред Ричард една папка, след което с лек поклон излезе на пръсти.

Ричард делово отвори папката, отбеляза нещо с молив и тъкмо се канеше да натисне поредния бутон, когато забеляза изражението на Анна:

— Какво ти е толкова смешно?

— Нищо. Спомних си как някой разправяше, че значимостта на една обществена личност се измерва с броя на младите ласкатели от обкръжението му.

— Моли най-вероятно.

— Да, тя. Всъщност колко се въртят около теб?

— Двайсет-трийсет, предполагам.

— Дори министър-председателят не би могъл да се похвали с толкова.

— Май наистина не би могъл. Анна, налага ли се да се държиш така?

— Просто се опитвам да поддържам разговор.

— Тогава ще ти спестя усилията. Става въпрос за Марион. Знаеш ли, че прекарва цялото си време с Томи?

— Моли ми каза. Освен това ми каза, че е спряла да пие.

— Всяка сутрин идва в града. Купува всички вестници и по цял ден ги чете на Томи. Прибира се у дома чак към седем-осем вечерта. За нищо друго не говори освен за Томи и вестниците.

— Спряла е да пие — отново повтори Анна.

— А собствените й деца? Вижда ги само на закуска и ако имат късмет, около час преди лягане. Струва ми се, че изобщо не се сеща за тях през останалото време.

— Може да наемеш някого за известно време.

— Слушай, Анна, поканих те да обсъдим въпроса сериозно.

— Аз говоря съвсем сериозно. Препоръчвам ти да наемеш някоя приятна жена да се грижи за момчетата, докато… нещата се уталожат.

— Боже мой, знаеш ли колко ще ми струва това… — при тези думи обаче Ричард млъкна смутено и се намръщи.

— Искаш да кажеш, че не искаш непозната жена вкъщи дори временно, така ли? Защото не може да е заради парите. Марион казва, че печелиш по трийсетина хиляди годишно без хонорарите и командировъчните.

— Когато е за пари, Марион знае само да дрънка глупости. Да, така е, не искам непозната жена вкъщи. Направо не е за вярване! Марион никога не се е сещала за политика. И изведнъж започва да трупа изрезки от вестници и под път и над път да цитира „Ню Стейтсман“.

Анна се засмя.

— Ричард, за какво всъщност става дума? За какво наистина? Марион се напиваше до пълно оглупяване. Сега е спряла. Нима това не е по-важно от всичко останало? Допускам, че сега е по-добра майка отпреди.

— Да, това вече изяснява нещата.

Устните на Ричард направо затрепериха. Навъси се и почервеня от яд. Щом зърна лицето на Анна, което открито изразяваше поставената му диагноза — „самосъжаление“, възвърна самообладанието си, като натисна бутона. Когато отново дискретно се появи вежлив млад човек — този път друг — Ричард му подаде папката с думите:

— Обади се на сър Джейсън и го покани да обядва с мен в сряда или четвъртък в клуба.

— Кой е сър Джейсън? — попита Анна.

— Добре знаеш, че ти е все едно.

— Заинтригувана съм.

— Много очарователен човек.

— Добре!

— Освен това е любител на операта. Знае всичко за музиката.

— Прекрасно.

— И се каним да закупим акции на компанията му.

— Звучи изгодно, нали? А сега да си дойдем на думата, Ричард. Какво точно те тревожи?

— Ако платя на жена да заеме мястото на Марион при децата, животът ми ще се преобърне. Плюс разноските — не можа да се въздържи той.

— Хрумна ми, че имаш такова особено отношение към парите заради бохемските ти години през трийсетте, нали? За пръв път срещам човек, израснал в богатство, да гледа така на парите. Предполагам, че когато твоето семейство те е оставило без пукнат грош, е било голям шок за теб, нали? И ти продължаваш да се държиш като провинциален манифактурист, който е изкарал повече, отколкото е очаквал.

— Да, имаш право. За мен това бе шок. Тогава за пръв път разбрах цената на парите. И не съм забравил този период. Съгласен съм… че отношението ми към парите е като на човек, на когото се налага да ги печели. Марион така и не го проумя… а вие с Моли все ми разправяте колко интелигентна била.

Последните думи изрече с такъв тон на наскърбена добродетелност, че Анна отново се засмя от сърце.

— Ричард, не ставай смешен. Наистина си смешен. Добре, хайде да не спорим повече. Преживял си голяма травма, когато семейството ти е приело прекалено сериозно твоя флирт с комунизма, и сега не умееш да се радваш на парите. А на всичко отгоре все нямаш късмет с жените. И Моли, и Марион са доста глупави, а характерите им са направо отвратителни.

Сега Ричард погледна Анна с характерната си упоритост.

— Да, така е според мен.

— Хубаво. Е, и?

В този миг Ричард отклони поглед. Седеше, вторачил се намръщено в отразените в тъмното стъкло крехки зелени листа. На Анна й хрумна, че е поискал да се срещне с нея не по обичайния повод — да напада Моли чрез нея, а за да й съобщи някакъв нов план.

— Какво си намислил, Ричард? Да не би да си решил да пенсионираш Марион? Това ли е? Да не би да планираш да пратиш някъде Марион и Моли заедно да карат старините си, докато ти… — Анна усети, че полетът на фантазията й всъщност се докосва до истината. — О, Ричард! — възкликна тя. — Не можеш да изоставиш Марион точно сега. Особено когато тъкмо е започнала да се справя с пиенето.

Ричард отвърна разгорещено:

— Нея не я е грижа за мен. Тя не намира време за мен. Все едно изобщо не съществувам. — В гласа му се долови наранена гордост. И Анна направо се изуми. Той изглеждаше наистина наранен. Това, че Марион се беше измъкнала на свобода и вече не бе затворница или жертва, го караше да се чувства самотен и огорчен.

— За бога, Ричард! Ти не й обръщаше внимание години наред. Просто я използваше като…

Устните му отново се разтрепериха и големите му черни очи се наляха със сълзи.

— Боже господи! — успя само да възкликне Анна, като си мислеше, В крайна сметка с Моли сме ужасно глупави. Всичко се свежда до това, че той може да обича само по този начин и нищо друго не приема. И Марион сигурно го разбира. Но попита: — Какво възнамеряваш да правиш в такъв случай? Стори ми се, че имаш връзка с момичето отвън. Така ли е?

— Да, така е. Тя поне ме обича.

— Ричард! — възкликна Анна напълно безпомощна.

— Това е самата истина. Колкото до Марион, аз все едно не съществувам.

— Но ако се разведеш с Марион точно сега, това може напълно да я съсипе.

— Съмнявам се дали изобщо ще забележи. Както и да е, не мисля да бързам. Затова и поисках да се срещнем. Искам да предложа на Марион и Томи да заминат някъде на почивка. И без това непрекъснато са заедно. Ще ги изпратя където пожелаят. За колкото време искат. Всичко, каквото поискат. А докато ги няма, ще въведа Джийн вкъщи при децата… постепенно. Разбира се, те я познават и я харесват, но лека-полека ще ги накара да свикнат с мисълта, че ще се оженя за нея.

Анна седеше мълчалива, докато той не попита настойчиво:

— Е, какво ще кажеш?

— Имаш предвид какво ще каже Моли ли?

— Питам теб, Анна. Разбирам, че за Моли може да е голям шок.

— За Моли изобщо няма да е шок. Ти с нищо не можеш да я шокираш. Нали разбираш? Тъй че какво конкретно искаш да чуеш?

Отказа да му помогне с каквото и да е не само защото не го харесваше, а защото не харесваше и себе си — разположила се на перваза, претегляща всичко, критична, хладна, докато той изглеждаше толкова нещастен — но продължи да седи все така превита там и да пуши.

— Е, Анна?

— Ако питаш Моли, мисля, че ще й олекне при перспективата Марион и Томи да заминат заедно за известно време.

— Разбира се, че е така. Ще се отърве от бремето си.

— Слушай, Ричард, пред други хули Моли колкото искаш, но не и пред мен.

— Какъв е тогава проблемът, щом Моли няма да има нищо против?

— Ами естествено Томи.

— Че защо? Марион разправя, че той очевидно не обича Моли да му влиза дори в стаята. Бил щастлив единствено с нея. Имам предвид — с Марион.

Анна се поколеба, но каза:

— Томи всичко подреди така, че майка му да е вкъщи, не непосредствено до него, но съвсем наблизо. Като негова заложница. И едва ли ще се откаже от това. Ще приеме като щедър жест да отиде на почивка с Марион само ако Моли послушно ги последва като вързана на каишка.

Ричард избухна:

— Господи, трябваше да го предвидя. Вие двете сте цинични, гадни, студенокръвни… — задушавайки се от гняв, той млъкна и едва си поемаше дъх. Но същевременно я наблюдаваше с любопитство в очакване да чуе какво още ще каже.

— Покани ме тук, за да ти кажа какво мисля, а ме наричаш какво ли не. Не само мен, но и Моли. Направих ти тази услуга и сега си отивам. — Анна спусна крака от високия перваз и се накани да си тръгне. Бе изпълнена с омраза към самата себе си и си помисли, Ричард естествено ме покани тук по добре известни причини — евентуално да го наругая. Но аз трябваше да се досетя. На свой ред аз дойдох, защото изпитвам потребност да го наругая, както и всичко, което той символизира. Сама се включих в тази нелепа игра и трябва да се засрамя. Но макар Анна да разсъждаваше така, и то напълно искрено, а Ричард да продължаваше да стои насреща й в позата на човек в очакване да го ударят с камшик, тя продължи: — Някои хора се нуждаят от жертви край себе си, скъпи Ричард. Ти самият вероятно много добре разбираш това. В края на краищата той ти е син.

Тръгна към вратата, откъдето бе влязла, но забеляза, че там няма дръжка: в кабинет като този вратата се отваряше само с бутон — или отвън, или от бюрото на Ричард.

— И какво трябва да правя аз, Анна?

— Не мисля, че можеш да направиш каквото и да било.

— Няма да позволя Марион да ме надхитри.

Анна за пореден път се стресна от думите му и отново се изсмя.

— Ричард, престани най-после. На Марион й е дошло до гуша, това е истината. Дори и най-слабохарактерните хора намират изход. Марион се е обърнала към Томи, защото той се нуждае от помощта й. Това е всичко. Сигурна съм, че изобщо не е планирала нищо. И да говориш за надхитряне от страна на Марион е толкова…

— И все пак тя е наясно какво прави и тържествува. Знаеш ли какво ми каза само преди месец? Заяви следното: „Можеш да спиш отделно, Ричард, и…“ — той се спря, преди да я е цитирал докрай.

— Ричард, та ти самият все се оплакваше, че трябва да делиш леглото си с нея!

— Сега все едно изобщо не съм женен. Марион си има отделна стая. И никога не си е вкъщи. Защо да се чувствам измамен и лишен от нормален живот?

— Но ти, Ричард… — Анна се почувства безсилна да продължи. А той все така очакваше какво още ще му каже. И тя рече: — Но ти имаш Джийн до себе си. Сигурно си намираш отдушници. Свалил си секретарката си.

— Тя няма да чака безкрайно. Иска да се омъжи.

— Слушай, Ричард, върволицата секретарки няма край. О, не се прави на толкова наранен. Досега си имал авантюри поне с десетина от тях, нали?

— Искам да се оженя за Джийн.

— Е, не смятам, че ще е много лесно. Томи няма да ти позволи, дори и Марион да ти даде развод.

— Тя заяви, че няма да ми даде.

— В такъв случай дай й малко време.

— Време ли? Времето не тече в моя полза. Догодина ще закръгля петдесет. Нямам време за губене. Джийн е на двайсет и три. Защо й е да чака и да губи шансовете си, докато Марион…

— Трябва да говориш с Томи. Сигурно разбираш, че всичко зависи от него.

— Страхотно състрадание ще прояви той към мен, няма що. Винаги е бил на страната на Марион.

— Май трябва да го спечелиш на своя страна.

— Няма вероятност да успея.

— Прав си, и аз така мисля. Смятам, че трябва да играеш по гайдата му. Като Моли и като Марион.

— Какво друго можех да очаквам от теб! Момчето е инвалид, а ти говориш за него като за престъпник.

— Да, прав си, само това можеше да очакваш. И не мога да си простя, че ти го казах. Моля те, пусни ме да си вървя, Ричард. Отвори вратата — тя застана на изхода и зачака той да й отвори.

— Теб дори те напушва смях от тази ужасна, жалка бъркотия.

— Напушва ме смях, както отлично съзнаваш, като гледам пред себе си един от финансовите магнати на нашата Велика Британия да подскача от гняв по безкрайно скъпия си килим досущ като тригодишно хлапе. Моля да ме пуснеш да изляза, Ричард.

Ричард с усилие превъзмогна себе си, приближи до бюрото, натисна бутона и вратата плавно се отвори.

— Ако бях на твое място, щях да изчакам още няколко месеца и да предложа на Томи работа тук. Хубава, тежкарска работа.

— Смяташ ли, че ще бъде така добър да я приеме точно сега? Нещо не си наред. Сега той е залитнал по левичарството, както и Марион, и двамата в момента се палят по безправието на проклетите бедни чернокожи.

— Хубаво, де! Защо пък не? Това днес е много модно. Не знаеш ли? Просто ти липсва чувство за актуалност, Ричард. Винаги ти е липсвало, нали? Това не е левичарство. Това е просто шик, a la mode.

— Сигурно ще си доволна да го взема при себе си.

— Така е. Помниш ли какво ти казах — ако добре изпипаш нещата, Томи с удоволствие ще приеме работа тук. Може би дори да те замести.

— О, бих бил щастлив. Никога не си била права за мен, Анна. Всъщност не си падам по сделките в бизнеса. Бих искал да се оттегля колкото се може по-рано и да заживея спокойно с Джийн, навярно да имам и още деца. Това планирам да направя. Не съм създаден за финансови сделки.

— Само дето според Марион си успял да увеличиш четири пъти вложенията и печалбите на империята, откакто си я поел. Довиждане, Ричард.

— Анна.

— Какво има?

Той пъргаво се извъртя и застана между нея и полуотворената врата. После с рязко движение на задните си части бутна вратата и тя се затвори. Анна бе поразена от контраста между безцеремонното движение и плавно действащата, невидима автоматизация на богато обзаведения кабинет, витрина на финансовата империя. И както стоеше там пред вратата, готова да излезе час по-скоро, тя си помисли за собствената си противоречива личност. За миг се зърна отстрани — дребничка, бледа, миловидна, с неизменната интелигентска, критична усмивка. Но под тази външна, приятна обвивка усещаше вътре в себе си бушуващ хаос от безпокойство и тревоги. Грубото, рязко движение със задника на благопристойно облечения Ричард съответстваше на нейната вътрешна противоречивост. Затова щеше да е лицемерно да изпитва неприязън към него. След направените умозаключения се почувства отпаднала и заяви:

— Ричард, това е напълно безсмислено. При всяка наша среща се повтаря едно и също.

Ричард долови обзелото я за миг малодушие. Застанал бе съвсем близо до нея и присвил тъмни очи, шумно дишаше. Устните му постепенно се разтегнаха в саркастична усмивка. Какво ли се опитва да ми припомни? — зачуди се Анна. Не може да бъде — да, точно така е. Припомняше й онази вечер, когато бе на косъм да преспи с него. Но вместо гняв или презрение, почувства, че се владее. Просто каза:

— Ричард, отвори вратата, ако обичаш.

Той продължаваше да стои неотстъпно насреща й, изпълнен със саркастично задоволство. Тя го заобиколи и се опита да отвори вратата с блъскане. Отново се видя отстрани — как безпомощно блъска, толкова непохватна и объркана. И изведнъж вратата се отвори — Ричард бе отишъл до бюрото и натиснал съответния бутон. Анна се втурна навън, мина покрай пищната секретарка, евентуалната заместничка на Марион, спусна се надолу през лъскавата, тапицирана, озеленена, застлана с килими централна част на сградата и излезе на неугледната улица, където въздъхна с облекчение.

Машинално се отправи към най-близката станция на метрото, като съзнаваше, че всеки миг може да припадне. Пиковият час бе започнал. Озова се сред тълпа блъскащи се хора. Изведнъж я обзе паника, толкова силна, че се отдръпна от човешкия поток, устремил се към бариерата на входа, и с изпотени длани и мишници застана встрани, опряла се на една стена. На два пъти напоследък й се бе случвало подобно нещо по време на пиков час. Нещо става с мен — помисли си тя, като се опитваше да се овладее. — Плъзгам се само по повърхността на нещо, но какво? Остана облегната на стената, не беше в състояние да продължи сред тълпата. Градът в пиков час — невъзможно бе по друг начин, освен с метро, бързо да измине разстоянието от пет-шест мили оттук до дома си. Няма как. Всички те, тези тълпи наоколо, бяха вклещени в ужасната преса на огромния град. Всички до един с изключение на Ричард и хора като него. Ако се върнеше при него и го помолеше да я откара, той щеше да го стори. Дори щеше да му достави удоволствие. Тя обаче не би го помолила, разбира се. Не й оставаше друго, освен да се стегне и да продължи. Събра сили отново да тръгне, намести се в притискащата я тълпа, изчака реда си за билет, спусна се сред гъмжилото надолу с ескалатора. Четири влака потеглиха от перона, преди да успее да се провре в един вагон. Най-трудното мина. Сега трябваше само да стои неподвижно в ярко осветения, претъпкан и спарен вагон и да чака, подпряна отвсякъде от хора, да стигне след десетина-петнайсет минути до своята спирка. Боеше се да не припадне.

Мислеше си, Какво ли е да откачиш? Кога точно човек, усетил, че му се развъртат бурмите, си казва: Дали не полудявам? И ако взема, че се смахна, как ли ще изглеждам? Притвори очи, като продължаваше да усеща силната светлина през клепачите си, притиснатите тела наоколо, миризмата на пот и мръсотия. И същевременно съзнаваше, че тя, Анна, се е превърнала в стегнато кълбо решимост, свито нейде в стомаха й. Анна, Анна, аз съм Анна — непрекъснато си повтаряше тя. Всъщност заради Джанет нямам право да се разболявам, нито да се предавам. Мога да изчезна от този свят още утре и никой не би се трогнал от това освен Джанет. Какво тогава съм самата аз, Анна? Нещо, необходимо единствено на Джанет. Но това е ужасно, помисли си тя, още по-уплашена. То е лошо и за самата Джанет. Започни отново: Какво съм аз, Анна? Престана да мисли за Джанет, изключи я от съзнанието си. Сега пред очите й изникна стаята й — просторна, светла, в приглушени тонове, с цветните тетрадки върху страничната масичка. Видя как тя, Анна, седнала на въртящото се столче, пише ли, пише, нахвърля бележки в една от тетрадките, а после отделя написаното с черта или го зачерква. Видя как страниците са изписани различно — текстът е или разделен на две, или ограден със скоби, или накъсан. Започна да й се гади и да й се вие свят. И тогава на своето място зърна Томи — как стои, свил съсредоточено устни и разлиства страниците на подредените й тетрадки.

Замаяна и уплашена, тя отвори очи и се огледа — видя полюшващия се лъскав таван, различните реклами по стените, безизразните лица, застинали в усилието да устоят на олюляването. На педя от себе си съзря лице — жълтеникавосиво, с едри пори по кожата, а устата — изкривена и влажна. Очите я пронизваха. После забеляза усмивка, полубоязлива-полуподканяща. Помисли си, Докато съм стояла със затворени очи, този мъж се е взирал в лицето ми и си го е представял под себе си. Направо й се догади и извърна глава, отмести поглед. Лошият, учестен дъх на непознатия облъхна бузата й. Оставаха й още две спирки. Анна се заотмества встрани, сантиметър по сантиметър, но усещаше как при олюляването на вагона мъжът, с лице, отблъскващо разкривено от възбуда, напира към нея. Беше противен. Боже мой, та те са противни, всички ние сме толкова противни, помисли си Анна и при тази натрапена близост кожата й настръхна от отвращение. На спирката едва успя да се провре навън сред напиращите да влязат, а мъжът се шмугна зад нея, притисна я на ескалатора и застана плътно зад нея на опашката пред пропускателната бариера. Тя подаде билета си и бързо се отдалечи, обръщайки се намръщено към него, когато той й подхвърли: „Една разходчица, а?“ Непознатият се ухили тържествуващо насреща й — в собствените му представи бе успял да я унижи и подчини, докато бе притворила очи във влака. Кресна му: „Разкарай се!“, отмина и излезе на улицата. Той продължи да я следва. Анна се уплаши и това я изненада — уплаши се, че я е страх. Какво ми става? Такива неща се случват всеки ден, такъв е животът в града, изобщо не ме засяга — всъщност я засягаше, както в кабинета на Ричард преди около половин час агресивното му желание да я унижи я бе засегнало дълбоко. Съзнанието, че непознатият, противно ухилен, продължава да върви подире й, я изпълни с паническо желание да побегне. Тогава си каза, Само да можех да видя и да докосна нещо, което не е противно… Пред нея се изпречи сергия за плодове с подредени пъстри купчини сливи, праскови, кайсии. Анна си купи по няколко плода и вдъхна тръпчивия им свеж аромат, докосна гладката им или леко мъхеста повърхност. Почувства се по-добре. Паниката изчезна. Мъжът, който я преследваше, застана наблизо в очакване, все така ухилен. Той обаче бе престанал да съществува за нея. И тя просто го отмина с чувство за неуязвимост.

Закъсняла беше, но не се тревожеше — Айвър е вкъщи. Докато Томи бе в болницата, а Анна се застояваше при Моли, Айвър влезе в живота им. Почти непознатият млад човек, квартирант в горната стая, който безшумно влизаше и излизаше и само поздравяваше с „Добро утро“ и „Добър вечер“, се бе сприятелил с Джанет. Водеше я на кино, докато Анна бе в болницата, помагаше й с домашните и непрекъснато казваше на Анна да не се безпокои, защото му било извънредно приятно да се грижи за Джанет. И наистина бе така. Тази ситуация обаче тревожеше Анна. Но тревогата й идваше не от отношението на Айвър към Джанет, защото той проявяваше към детето очарователна непринуденост и такт.

Докато се изкачваше по неугледните стъпала към жилището, си мислеше, Джанет има нужда от мъжко присъствие, липсва й баща. Айвър наистина е много мил с нея. И все пак, тъй като не е мъж… всъщност какво имам предвид, като казвам, че не е мъж? Ричард е мъж, Майкъл е мъж, а Айвър не е, така ли? Наясно съм, че с един „истински мъж“ неизбежно възниква напрежение, но и неуловимо разбирателство, което е невъзможно с Айвър. Съществува цяло измерение, което липсва у Айвър. И все пак той се държи очарователно с дъщеря ми и всъщност какво точно имам предвид под „истински мъж“? Защото Джанет обожава Айвър. Обожава — или поне така казва — и приятеля му Рони.

Преди няколко седмици Айвър попита дали може да доведе приятел, останал без пари и работа. В духа на благоприличието Анна предложи да сложат допълнително легло в стаята и разни други неща. И двете страни добре играеха ролите си, докато Рони, безработен актьор, направо се намъкна в стаята и в леглото на Айвър, но понеже това не засягаше пряко Анна, тя не възрази. Очевидно Рони твърдо беше решил да остане при Айвър, докато Анна не възразява. Тя, от своя страна съзнаваше, че това е цената, която трябва да плати, за възникналото приятелство между Айвър и Джанет.

Рони бе мургав, изящен младеж с грижливо начупена лъскава коса и грижливо заучена, ослепително бяла усмивка. Анна не го хареса, но като прецени, че по-скоро не харесва подобен тип хора, отколкото самия него, овладя чувствата си. Той също се държеше мило с Джанет, но — за разлика от Айвър — отношението му не бе спонтанно, а добре обмислен ход. Навярно и връзката му с Айвър бе обмислен ход. Всичко това не засягаше Анна, нито пък застрашаваше Джанет, защото Анна вярваше, че Айвър няма да допусне нещо да шокира детето. И въпреки това се тревожеше. Да предположим, че живеех с мъж — „истински мъж“ — или се бях омъжила. Това несъмнено би създало напрежение за Джанет. Тя ще изпитва неприязън към този мъж, ще се мъчи да го приеме, да се разбира с него. И тази неприязън ще произтича именно от пола му, от това, че е мъж. Или дори тук да живее мъж, с когото не спя или не желая да спя, дори тогава — просто защото е „истински мъж“ — ще припламва напрежение, ще се наруши балансът. Е, и какво? Защо да е необходимо да имам насреща си „истински мъж“ — заради Джанет, не заради мен — вместо този очарователен, дружелюбен, чувствителен младеж Айвър? Дали това не означава, че според мен поне с известни уговорки (а другите така ли приемат нещата?) на децата им е нужно напрежение, за да растат? Но защо? Ала аз очевидно действително мисля така — иначе нямаше да се тревожа, когато виждам Айвър и Джанет заедно, защото той прилича на голямо дружелюбно куче или на безобиден по-голям брат (използвам думата „безобиден“). Презрение. Изпитвам презрение. Презирам се, че мисля така. Истински мъж… Кой е истински мъж? Ричард ли? Или Майкъл? И двамата се държат много глупаво с децата си. И въпреки това явно мисля, че природата им, интересът им към жените, а не към мъжете, би бил по-здравословен за Джанет, отколкото ориентацията на Айвър.

След тъмните прашни стълби Анна най-сетне се добра до блестящото от чистота жилище и още с влизането дочу Айвър горе. Четеше на Джанет. Подмина вратата на голямата стая, качи се по белите стъпала и завари Джанет, чернокосата палавница, с кръстосани крака в леглото, а мургавият й, рошав приятел Айвър седеше на пода с вдигната ръка и четеше история за някакво девическо училище. Джанет даде на майка си знак с глава да не ги прекъсва. Айвър размаха вдигнатата си ръка, сякаш държи палка, смигна и продължи да чете по-високо: „И така, Бети се записала в списъка на желаещите да влязат в отбора по хокей. Дали ще я изберат? Дали ще бъде сред щастливките?“ В този миг Айвър се обърна към Анна с нормален глас: „Ще ти се обадим, като свършим…“, и продължи: „Всичко зависело от мис Джаксън. Бети се чудеше дали като й пожела успех миналата сряда след мача, мис Джаксън наистина е била искрена.“ Анна се поспря пред вратата и се заслуша. Долови в гласа на Айвър непознати нотки — присмех. Присмех към света на девическото училище, към женския свят изобщо, а не към нелепата история. И тези нотки зазвучаха, щом усети присъствието на Анна. Да, всъщност нищо ново, бе свикнала с това. Защото присмехът, тази защитна реакция на хомосексуалиста, напълно съответстваше на тактическата свръхучтивост на „истинския мъж“, на „нормалния“ мъж, който, съзнателно или не, винаги иска да постави граници във връзката си с една жена. Най-често несъзнателно. Усети и същото хладно, самозащитно чувство, малко засилено, но по същество еднакво. Анна погледна през пролуката на вратата към Джанет и видя, че по детското личице е изписана щастлива, но малко смутена усмивка. Джанет бе доловила, че присмехът е насочен към нея, защото е от женски пол. И Анна отпрати безмълвно съчувствено послание към дъщеря си, Е, скъпо мое момиченце, по-добре отрано да свикваш с подобни реакции, защото ще живееш в свят, в който ще се сблъскваш с тях на всяка крачка. Щом Анна се отдалечи, пародийните нотки в гласа на Айвър изчезнаха и той продължи да чете нормално.

Вратата на стаята на Айвър и Рони бе отворена. Рони пееше и гласът му също звучеше пародийно. Навсякъде тази песен се изпълняваше с копнеж, с виеща страст. „Тази нощ ми се отдай, бейби, да сложим на кавгите край, бейби, притисни ме, целуни ме…“ и т.н. Рони също се присмиваше на „нормалната“ любов. И то — грубо, просташки, вулгарно. Анна си помисли, Защо смятам, че това няма да се отрази на Джанет? Защо приемам за чиста монета твърдението, че децата не се поддават на поквара? Всъщност аз съм твърдо убедена, че моето въздействие, въздействието на здравомислеща, нормална жена, е достатъчно силно, за да надделее над тяхното. Но защо съм толкова сигурна? Тя тръгна надолу по стъпалата. Рони млъкна и подаде глава през открехнатата врата — очарователна глава с безупречна прическа, досущ като по момчешки подстригана главица на момиченце. Той се усмихна злобно. Искаше да покаже недвусмислено подозрението си, че Анна го шпионира. Едно от най-смущаващите неща у Рони бе постоянната му мнителност, че всичко, което хората казват или правят, се отнася до него. Поради това човек непрестанно се съобразяваше. Анна му кимна, като си рече, В собствения си дом не мога да се движа свободно заради тези двамата. Постоянно съм нащрек в собственото си жилище. Рони реши да прикрие злобата си, излезе от стаята и застана в небрежна поза, подпрян на един крак.

— Не знаех, Анна, че и ти се включваш в детските забавления.

— Отбих се само да ги видя — отвърна лаконично Анна.

Рони изведнъж се превърна в олицетворение на неустоим чар.

— Такова чудесно дете е твоята Джанет.

Беше се сетил, че живее тук без пари и изцяло зависи от благоразположението на Анна. Сега се превъплъти, да, да, точно така, помисли си Анна, в благовъзпитана млада госпожица с изтънчени маниери. Ти си наистина jeune fille, обърна се мислено към него Анна и му се усмихна, с което искаше да каже: Трудно ще ме измамиш, изобщо не си въобразявай. Заслиза по стъпалата, но като погледна нагоре, видя, че той стои на същото място, но забил поглед в стената. Хубавичкото му, о, така накипрено личице бе помръкнало. От уплаха. Боже мой, помисли си Анна, вече знам какво ще се случи, искам да напусне жилището ми, но сърце не ми дава да го изгоня, защото ще започна да го съжалявам, ако не внимавам.

Влезе в кухнята, бавно напълни чаша вода и я остави да прелее, за да види как водата се плиска и проблясва, да чуе прохладния звук на течаща вода. Водата, също като плодовете преди малко, трябваше да я успокои, да я увери, че светът може да изглежда и нормален. Ала през цялото време си мислеше, Губя контрол над себе. Струва ми се, че отрова е проникнала в този дом, че навсякъде витае духът на перверзна, отблъскваща злоба. Но това е пълна глупост! Всъщност всичките ми мисли в момента са несъстоятелни. Чувствам, че е така… и все пак тези мисли ме спасяват. Спасяват ме от какво? Отново се почувства зле, уплашена като в метрото. Рече си, Трябва да престана, просто трябва… макар че не можеше да каже какво точно трябва да престане. Ще ида в съседната стая, реши тя, ще седна и ще… — не успя да довърши мисълта си, пред нея ясно изникна пресъхнал кладенец, който бавно се пълни с вода. Да, да, ето какво ми е — пресъхнала съм. Празно ми е. Трябва да докосна някакъв жив извор… Отвори вратата на голямата стая и изведнъж там, на фона на прозорците, съзря черния силует на едра женска фигура, в която имаше нещо застрашително. Анна рязко извика:

— Кой е там? — и запали лампата.

На ярката светлина втурналият се към нея тъмен силует мигом придоби форма и индивидуалност.

— Боже мой, Марион! Ти ли си?

Анна не скри раздразнението си. Моментното й объркване я смути и тя внимателно се вгледа в Марион, защото през всичките тези години, откакто я познаваше, тя й се бе струвала жалка, не и застрашителна. А междувременно Анна усети онова преображение, което напоследък й се случваше поне стотина пъти на ден — изпъна гръб, стегна се, съсредоточи се. И защото бе толкова уморена, и защото „кладенецът бе пресъхнал“, включи мозъка си, този малък, аналитичен, хладен механизъм. Усети как интелектът й мигом влиза в действие — ефективен, защитен механизъм. И тогава си помисли, Интелектът, именно той е единствената преграда между мен и… — Този път обаче изрече мисълта си докрай, този път знаеше как да завърши изречението. — Между мен и лудостта. Да.

Марион каза:

— Извинявай, че те стреснах, но като се качих, чух твоя млад джентълмен да чете на Джанет и не исках да ги прекъсвам. После си помислих, че ще е приятно да поседя на тъмно.

Анна се сепна от думите „твоя млад джентълмен“, които прозвучаха пресилено изискано — като комплимент на светска дама към млада жена. Помисли си, че винаги при разговор с Марион и пет минути не могат да минат, без тя да я подразни. А после си припомни в какъв свят бе израснала Марион. Анна се отпусна:

— Съжалявам, че бяха груба. Уморена съм. Пътувах в пиковия час.

Дръпна завесите, като се стремеше да придаде на стаята тихата строгост, от която се нуждаеше.

— Слушай, Анна, ти си разглезена. На нас, обикновените бедни хора, всеки ден ни се налага да се сблъскваме с това.

Анна слисано погледна Марион, на която никога през живота не й се бе налагало да се сблъсква с нещо толкова прозаично като пиков час. Взря се в лицето й — чистосърдечно, озарено, възбудено. После каза:

— Нуждая се от едно питие. Ти искаш ли?

Осъзна, че е сбъркала, но се зарадва, че е забравила и съвсем непринудено е предложила на Марион питие. Защото тя й отговори:

— О, да, едно съвсем мъничко. Томи казва, че е нужна много по-голяма смелост да решиш да пиеш нормално, отколкото напълно да се откажеш. Не смяташ ли, че е прав? Аз смятам. Мисля, че той е много умен и силен.

— Да, но сигурно е много по-трудно.

Анна наля уиски с гръб към Марион, като си мислеше, Дали не е дошла, защото знае, че току-що съм се видяла с Ричард? И ако причината е друга, то каква е тя? И каза:

— Тъкмо се връщам от среща с Ричард.

Марион взе чашата, която Анна постави пред нея, и доста безучастно отвърна:

— Така ли? Е, вие двамата винаги сте си били гъсти.

Анна се възпря да не трепне при думата „гъсти“, но с уплаха усети в себе си постепенно нарастващото раздразнение и засили яркия лъч на хладния си интелект. Дочу горе как Айвър извика:

— Шуут! Закрещяха петдесетината възбудени зрители и Бети се затича с всичка сила, удари топката и я вкара право в целта. Победа! Въздухът закънтя от възторжените младежки викове, а Бети погледна към приятелите със замъглени от радостни сълзи очи.

— Като дете направо обожавах тези прекрасни училищни истории — заяви Марион звънко като девойче.

— Аз пък не можех да ги понасям.

— Та ти от малка си изявен интелект.

Анна седна с чашата уиски и се вгледа в Марион. Тя бе в скъп кафяв костюм, несъмнено нов. Тъмната й, леко прошарена коса бе току-що фризирана. Светлокафявите й очи блестяха, а бузите й бяха поруменели — бе истинско олицетворение на пищна, щастлива, жизнерадостна матрона.

— Затова и дойдох при теб — продължи Марион. — Томи даде идеята. Нуждаем се от помощта ти. На Томи му хрумна прекрасна идея. Мисля, че той наистина е чудесно, умно момче и двамата решихме да се посъветваме с теб.

В този момент Марион отпи малка глътка уиски, направи лека moue на неудоволствие и постави обратно чашата, като продължи да бъбри:

— Благодарение на Томи едва сега разбрах колко ужасно невежа съм била. Всичко се случи, откакто започнах да му чета вестници. Преди нищо не четях. Естествено той е безкрайно начетен и ми обяснява всичко. Сега се чувствам напълно нов човек. И се срамувам, че досега не съм мислела за нищо друго освен за себе си.

— Ричард спомена, че си се запалила по политиката.

— О, да, и това много го дразни. Разбира се, майка ми и сестрите ми са направо бесни.

Съвсем като непокорно девойче тя седеше усмихната, свила непокорно устни, но очите й проблясваха виновно.

— Мога да си представя.

Майката на Марион бе вдовица на генерал, а сестрите й високопоставени дами и Анна се досещаше, че за Марион най-вероятно е огромно удоволствие да ги дразни.

— Те, разбира се, нямат и представа от нещата, абсолютно никаква, също както и аз, преди Томи да се заеме с мен. Струва ми се, че животът ми започна от този момент. Чувствам се нов човек.

— Ти и изглеждаш нов човек.

— Знам, че е така. Анна, днес ли се срещна с Ричард?

— Да… нали ти казах… в кабинета му.

— Той не ти ли спомена нещо за развод? Питам, защото ако го е казал и на теб, значи нещата са сериозни. Той винаги ме е заплашвал и тормозел… ужасен тиранин е. Тъй че не приемах думите му сериозно. Но ако е започнал да говори за това и пред други хора, то ние с Томи трябва сериозно да обсъдим положението.

— Мисля, че възнамерява да се ожени за секретарката си. Поне така казва.

— А ти видя ли я? — Марион нескрито се изкикоти и погледна дяволито.

— Да.

— Не забеляза ли нещо?

— Че прилича на теб, когато беше на нейната възраст.

— Точно така — Марион отново се изкикоти. — Не е ли забавно?

— Щом ти така мислиш.

— Да, наистина мисля така. — Марион изведнъж въздъхна и лицето й се промени. Анна видя как за миг от малко момиче се превърна в печална жена. Друга Марион седеше сега насреща й — сериозна, иронична, с втренчен поглед.

— Нима не разбираш? Налагам си да намирам положението забавно.

— Да, разбирам.

— Всичко започна съвсем внезапно една сутрин на закуска. Ричард винаги се е държал ужасно по време на закуска. Все е ядосан и се заяжда с мен. Само че чудно защо аз съм допускала да се държи така. И тъй, онази сутрин не престана да опява и да ме упреква колко често съм се виждала с Томи. И изведнъж като че ли ме осени прозрение. Наистина, Анна. Той едва ли не подскачаше от яд напред-назад из трапезарията. А лицето му бе почервеняло от гняв. Изобщо бе страшно ядосан. А аз се вслушвах в гласа му. Той има много неприятен глас, нали? Глас на кавгаджия, нали?

— Така е.

— И тогава си помислих… Анна, не мога да ти го опиша. Беше направо като прозрение. Помислих си — от толкова години съм женена за този човек и през всичкото това време съм била… изцяло обсебена от него. Е, жените са такива, нали? Нищо друго не ме е интересувало. Толкова години съм заспивала вечер в сълзи. Правех сцени, държах се глупаво, чувствах се нещастна и… И за какво? Сериозно те питам, Анна.

Анна се поусмихна, а Марион продължи:

— Бедата е там, че той не е нищо особено, не е ли тъй? Дори не е кой знае колко красив. Не е и много интелигентен… хич не ме е грижа дали е влиятелен или е индустриален магнат. Разбираш ли какво ти казвам?

— Е, и?

— И тогава си казах: Боже господи, заради този човек пропилях живота си. Много добре си спомням този миг. Седях на масата за закуска, облечена неглиже — с нещо, което си бях купила, защото той харесва такива неща, нали разбираш, разни наборчета и цветчета — или поне в началото бе така. А аз винаги съм мразела финтифлюшки. И изведнъж ми хрумна, че години наред съм носела дрехи, които мразя, само и само да угодя на този човек.

Анна се засмя. Марион също прихна — хубавото й лице се оживи от самоиронията, но очите й оставаха тъжни и самокритични.

— Направо унизително, нали, Анна?

— Така е.

— Но се обзалагам, че ти никога не си допускала да станеш за смях заради някакъв си глупав мъж. Твърде разумна си.

— Ти така мислиш — сдържано отвърна Анна, но веднага осъзна грешката си, за Марион бе важно да вижда в нея, Анна, независимата и неуязвима жена.

Марион не я чу и продължи:

— Ти си извънредно разумна и затова ти се възхищавам.

Сега Марион стискаше чашата уиски с напрегнати пръсти.

Отпи глътка, след това пак и пак, и пак… Анна си наложи да не я гледа. Тогава я чу да казва:

— А и това момиче Джийн. Щом я зърнах, ме осени друго прозрение. Той е влюбен в нея, поне така твърди. Но въпросът е в кого всъщност е влюбен. Влюбен е в определен тип жена, в нещо, което пасва на патката му.

Неочакваната вулгарност „пасва на патката му“ от устата на Марион накара Анна отново да се вгледа в нея. Марион седеше напрегнато в креслото, със сковано, изпънато едро тяло и свити устни, с хищно обвили празната чаша, в която жадно се взираше, пръсти.

— Та каква е тази любов? Той никога не е обичал мен. Обича снажните млади брюнетки с едър бюст. Аз имах прекрасни гърди на младини.

— Девойче като лъскав кестен — каза Анна, като наблюдаваше как жадната ръка обвива празната чаша.

— Точно така. Тъй че това няма нищо общо с мен. До това заключение стигнах. Той надали знае какво точно представлявам аз. И изобщо какво да говорим за любов?

Марион с усилие се усмихна. Отметна глава и поседя със затворени очи. Така здраво стискаше клепачи, че кафявите й ресници потрепваха по вече изпитите й страни. После отвори очи, попремига и се огледа. Търсеше бутилката уиски, която беше на масичка до стената. Ако ме помоли да й налея отново, трябва да й сипя, помисли си Анна. Сякаш тя, Анна, с цялата си същност бе въвлечена във вътрешната, безмълвна битка на Марион. Марион притвори очи, пое дълбоко дъх, отвори ги пак, погледна към бутилката, завъртя празната чаша между пръстите си и отново притвори очи.

И все пак, помисли си Анна, за Марион е по-добре да е пищна и цялостна личност. По-добре да е пияна, нещастна и откровена, ако цената на трезвеността й е да се превърне в свенливо, невръстно девойче — напрежението бе станало толкова мъчително, че Анна направо щеше да се пръсне:

— Какво очаква от мен Томи?

Марион се поизправи, остави чашата и от тъжна, откровена, смазана жена мигом се превърна в невръстно девойче.

— О, той е толкова прекрасен, толкова прекрасен във всяко отношение, Анна. Казах му, че Ричард е поискал развод и той бе направо прекрасен.

— Какво ти каза?

— Каза, че следва да постъпя както трябва, както аз смятам за редно, а не да прощавам на Ричард поредното му увлечение само защото мисля, че това е великодушно и искам да се държа благородно. Понеже първата ми реакция бе да му дам развод — защо трябва да ме засяга всичко това? Разполагам с достатъчно свои пари, това не е проблем. Но Томи каза: не, трябвало да помисля какво в края на краищата е най-разумно спрямо Ричард. И че трябвало да го накарам да си поеме отговорностите.

— Разбирам.

— Та така. Той разсъждава много трезво. А само като си помисли човек, че е едва на двайсет и една. Макар да смятам, че ужасната беда, която го сполетя, му е повлияла… искам да кажа, че наистина е ужасно, но не можеш да го възприемеш просто като трагедия, като виждаш колко смел е той, как изобщо не се предава и какъв прекрасен човек е.

— Да, така е.

— Та Томи ми казва да не обръщам внимание на Ричард, изобщо да забравя за него. Защото съвсем сериозно твърдя, че искам да посветя живота си на по-важни неща. Томи ми посочва пътя. Оттук нататък ще живея за другите, а не за себе си.

— Това е добре.

— Затова се и отбих при теб. Трябва да ни помогнеш — на нас с Томи.

— Да, разбира се, какво мога да направя?

— Нали помниш онзи чернокож водач, африканеца, когото познаваш? Матюс или нещо такова?

Анна най-малко бе очаквала подобно нещо.

— Да не би да имаш предвид Том Матлонг?

Марион вече бе извадила бележник и чакаше с молив в ръка.

— Точно него. Моля те да ми дадеш адреса му.

— Че той е в затвора — отвърна Анна. Гласът й прозвуча безпомощно. Усетила се безсилна да възрази, Анна се почувства не само безпомощна, но и уплашена. Изпадна в същата паника, която я обземаше в присъствието на Томи.

— Естествено, че е в затвора, но в кой точно?

— Слушай, Марион, какво сте решили да правите?

— Казах ти, че вече няма да живея само за себе си. Искам да пиша на този клетник и да видя с какво мога да му помогна.

— Виж, Марион… — Анна се вгледа в нея, като се опитваше да установи контакт с жената, с която допреди малко бе разговаряла. Но изцъклените кафяви очи насреща й истерично проблясваха виновато, но и щастливо.

Анна заговори с твърд глас:

— Това не е някой добре организиран затвор като Брикстън или нещо подобно. Сигурно просто е някаква барака сред полето, на стотици мили от населено място, с около петдесетина затворника и твърде вероятно е те изобщо да не получават писма. Какво очакваше? Да имат дни за свиждане, разни права и такива неща ли?

Марион се нацупи:

— Според мен имаш ужасно негативно отношение към бедните клетници.

Анна си помисли, „негативно отношение“ е израз, заимстван от Томи — ехо от речника на Комунистическата партия, но фразата „бедните клетници“ е изцяло на Марион — навярно майка й и сестрите й дават старите си дрехи на благотворителни организации.

— Искам да кажа — оживено продължи Марион, — че това е континент, окован във вериги, не е ли така? („Трибюн“, помисли си Анна, а може и „Дейли Уъркър“). И трябва незабавно да се вземат мерки да се възстанови вярата на африканците в справедливостта, ако вече не е твърде късно. („Ню Стейтсман“, помисли си Анна.) Поне положението трябва основно да се анализира в интерес на всички. („Манчестър Гардиан“ в момент на остра криза.) Слушай, Анна, не разбирам отношението ти. Несъмнено не можеш да отхвърлиш очевидните доказателства, че нещата не са наред. („Таймс“ в уводна статия седмица след новината, че бялата администрация е разстреляла двайсет африканци и е вкарала в затвора още петдесет без съд и присъда.)

— Марион, какво става с теб?

Марион седеше напрегнато наведена напред, приблизваше усмихнатите си устни и съсредоточено примигваше.

— Слушай, ако искаш да се занимаваш с африканската политика, съществуват организации, в които можеш да се включиш. Томи би трябвало да знае това.

— Помисли за бедните клетници, Анна — възкликна Марион укорително.

Анна се замисли, Преди злополуката Томи знаеше много повече за политиката от елементарни разсъждения за „бедните клетници“, така че или мозъкът му е сериозно увреден, или… Анна седеше безмълвна и за първи път се запита дали мозъкът на Томи наистина не е увреден.

— Значи Томи те е пратил при мен да поискаш адреса на мистър Матлонг в затвора, за да изпратите на бедните затворници колети с храна и утешителни писма, така ли? Той много добре знае, че пратките изобщо няма да стигнат до затвора… да не говорим за останалото.

Макар Марион да бе втренчила блесналите си кафяви очи в Анна, тя сякаш виждаше друг човек пред себе си. Моминската й усмивка бе насочена към някаква очарователна, но своенравна приятелка.

— Томи каза, че твоят съвет ще е много полезен. И че ние тримата бихме могли да работим заедно за общата кауза.

Анна, започнала да проумява нещата, се ядоса и сухо заяви:

— Години наред думата „кауза“ предизвикваше у Томи единствено ирония. Щом сега е започнал да я използва, значи…

— Но, Анна, звучиш толкова цинично, сякаш не си ти.

— А ти забравяш, че всички ние, включително и Томи, години наред бяхме потънали в атмосферата на справедливите каузи и те уверявам, че ако сме подхождали към тази фраза с твоето благоговение, нямаше нищо да свършим.

Марион се изправи. Изражението й издаваше дълбока вина, лукавство, но и задоволство от себе си. И сега Анна проумя, че Марион и Томи са я обсъждали и са решили да спасят душата й. От какво? Усети неудържимо напиращ гняв. Гневът й бе прекалено силен и напълно несъответстваше на случилото се. Тя съзнаваше това и още повече се уплаши.

Марион забеляза, че е ядосана, почувства се доволна и същевременно объркана и каза:

— Много съжалявам, че те разтревожих без причина.

— О, не беше без причина. Изпратете писмо на мистър Матлонг чрез администрацията на затвора, Северна провинция. Той няма да го получи, разбира се, но в подобни случаи е важен самият жест, нали така?

— О, благодаря ти, Анна. Толкова си услужлива, така и очаквахме. А сега трябва да си вървя.

Марион излезе от стаята и заслиза по стъпалата — походката й комично напомняше маниера на виновно, но дръзко девойче. Анна я наблюдаваше отгоре и изведнъж съзря себе си отстрани — студена, строга, критична. Щом Марион се скри от погледа й, тя отиде до телефона и позвъни на Томи.

Гласът му, бавен и вежлив, долетя над улиците от разстояние над половин миля:

— 00567.

— Тук е Анна. Марион току-що си тръгна. Кажи ми твоя ли е наистина идеята да пишете на африкански политически затворници. Защото ако действително е така, трябва да ти кажа, че не си в крак с времето.

Кратко мълчание.

— Радвам се, че ми се обади, Анна. Смятам, че идеята е добра.

— За бедните затворници ли?

— Честно казано, смятам, че ще е добре за Марион. Не мислиш ли? Смятам, че й е нужно да излезе от себе и да насочи вниманието си към други неща.

Анна се стъписа:

— С други думи вид терапия, а?

— Да. Не си ли съгласна?

— Слушай, Томи, работата е там, че аз не се нуждая от терапия… Поне не от такава.

След кратка пауза Томи отчетливо заяви:

— Благодаря, че ми позвъни и сподели виждането си, Анна. Признателен съм ти.

Анна се изсмя гневно. Очакваше и той да се изсмее — независимо от всичко, тя още мислеше за него като за предишния Томи, който би се разсмял в подобен случай. Затвори телефона цялата разтреперана — наложи й се да седне.

Седна и си помисли, Това момче Томи… та аз го познавам от дете. Такава ужасна беда го сполетя… А сега ми изглежда като зомбиран, дори опасен, всява страх. И всички ние мислим така. Не, не е луд, не е това, но е станал съвсем различен, съвсем друг човек… Но сега не мога да мисля за това. После. Джанет трябва да вечеря.

Минаваше девет, а вечерята на Джанет закъсняваше. Анна подреди яденето в подноса и го отнесе горе, като пренастрои съзнанието си да изтласка и Марион, и Томи, и всичко, което те символизираха, и то да отстъпи на заден план. Поне засега.

Джанет сложи подноса на колене и рече:

— Майко?

— Кажи.

— Харесваш ли Айвър?

— Да.

— Аз много го харесвам. Той е добър.

— Така е.

— А харесваш ли Рони?

— Да — отвърна Анна след кратко колебание.

— Всъщност не го харесваш кой знае колко.

— Защо мислиш така? — стресна се Анна.

— Не знам — отвърна детето. — Просто ми хрумна, че не го харесваш. Защото кара Айвър да се държи глупаво.

Тя не каза нищо повече и изяде вечерята си умислена. На няколко пъти погледна към майка си — много изпитателно — и Анна продължи да седи до нея и да посреща изпитателните й погледи на вид със спокойна, вътрешна убеденост.

Когато Джанет заспа, Анна слезе в кухнята да изпуши някоя и друга цигара с чаша чай. Беше се разтревожила за дъщеря си: Джанет очевидно е разстроена, но защо. Не е заради Айвър, а заради атмосферата, която Рони създава. Мога да кажа на Айвър, че Рони трябва да си иде. Той сигурно ще предложи да плаща наем за Рони, но не там е проблемът. Чувствам същото, което навремето изпитвах с Джеми…

Джеми беше студент от Цейлон, който живя няколко месеца в празната стая горе. Анна не го харесваше, но се въздържаше да го подкани да напусне, защото беше цветнокож. Проблемът в края на краищата се разреши, когато той си замина за Цейлон. Сега Анна не можеше да помоли двойката младежи, които нарушаваха душевното й спокойствие, да напуснат, защото бяха хомосексуалисти и също като цветнокожия студент трудно щяха да си намерят квартира.

Но защо тя да се чувства отговорна за това?… Нима не ми стига, че „нормалните“ мъже създават куп проблеми?, каза си тя, като се опита да разсее притесненията с шега. Шегата обаче не помогна. Изпробва друго: Това е моят дом, моят дом, моят дом — този път се опита да си внуши непоклатимо собственическо чувство. И това не помогна. Продължи да седи и да си мисли, Как така, все пак аз имам дом? Защото написах книга, от която се срамувам, и с нея натрупах пари. Късмет, късмет, нищо повече. Но аз мразя всичко това — моят дом, моите вещи, моите права. И тогава ми става неловко, защото и аз като всички останали се уповавам на своята собственост. Моята. Собственост. Вещи. Ще пазя Джанет заради собственическите си чувства. Каква полза има да я пазя? Тя ще израсне в Англия — страна, където повечето мъже са незрели хлапаци, хомосексуалисти или полухомосексуалисти… Ала тази пораженска мисъл бе мигом изтласкана от силна вълна истинско чувство: Боже господи, все пак останали са и истински мъже и ще се погрижа Джанет да срещне такъв. Ще се погрижа, като порасне, да разпознава истинския мъж, когато го срещне. Рони трябва да напусне.

С тези мисли отиде в банята да се приготви за лягане. Вътре светеше. Спря пред открехнатата врата. Рони се взираше напрегнато в огледалото над поличката, където тя държеше козметиката си. Той нанасяше лосион по бузите си с нейния памук и се опитваше да заглади бръчките на челото си.

Тя каза:

— Моят лосион повече ли ти харесва от твоя?

Той се извърна, без ни най-малко да се изненада и тя разбра, че я е чакал да го завари там.

— Боже мой — възкликна той, изискан и кокетен. — Пробвах лосиона ти. Има ли ефект?

— Не особен — отвърна Анна. Тя се облегна на вратата и продължи да го наблюдава в очакване какво ще последва.

Беше по скъп копринен халат в убитолилав цвят с червеникава кърпичка в джобчето. Обул бе скъпи червени кожени пантофи със златисти орнаменти. Видът му бе по-подходящ за харем, отколкото за този апартамент в запуснат лондонски студентски квартал. Сега стоеше, наклонил настрани глава и приглаждаше с лакирани нокти вълнистата си черна, леко прошарена коса.

— Изплакнах я с оцветител — отбеляза той, — но прошареното личи.

— Изглежда шик — отвърна Анна. В миг проумя: уплашен, че тя може да го изхвърли, той се опитваше да се спогодят, както биха се разбрали две девойки. Опита се да си внуши, че е забавно. Всъщност обаче изпитваше отвращение и се срамуваше.

— Скъпа Анна — изчурулика той очарователно, — много хубаво е да изглеждаш шик, стига да си… ако мога така да се изразя… в позицията да поставяш условията.

— Слушай, Рони — заговори Анна, като въпреки отвращението си се поддаде и влезе в ролята, която се очакваше от нея. — Ти си очарователен въпреки някой и друг бял косъм в косата ти. Не се съмнявам, че за мнозина си направо страхотен.

— Не колкото преди — отвърна той. — Уви, трябва да го призная. Разбира се, добре се справям въпреки временните спадове, но се налага да полагам големи грижи за себе си.

— Сигурно скоро ще се наложи да си намериш и постоянен богат покровител.

— Боже мой — възкликна той и съвсем неволно леко врътна бедра, — нима допускаш, че не съм опитвал?

— Не съм предполагала, че пазарът е толкова пренаситен — процеди Анна, подтикната от отвращение, като същевременно се засрами от реакцията си още преди да е изрекла думите. Боже господи! — помисли си тя. Какъв ужас е да си се родил Рони, да си такъв като него! Оплаквам се, че съм орисана да бъда такава, каквато съм, и то жена, но, Боже господи, ами ако се бях родила Рони!

Той й хвърли бърз, открит поглед, изпълнен с омраза. Поколеба се за миг, но не устоя на вътрешния импулс и заяви:

— Май все пак предпочитам твоя лосион пред моя.

И постави ръка на флакона, като че е негов. Усмивката, която й хвърли отстрани, бе предизвикателна, изпълнена с открита омраза.

Тя усмихнато протегна ръка и взе флакона.

— Ами тогава по-добре е да си купиш такъв, нали?

В отговор той й отправи светкавична, дръзка усмивка в знак, че признава поражението си, поради което я ненавижда, и предлага да си премерят силите отново. После усмивката му угасна, изтласкана от студения, смазващ страх, който неотдавна бе забелязала на лицето му. Сега той си напомняше, че подобни изблици на злоба са опасни и че би трябвало да я предразполага, а не да я предизвиква.

Рони мигновено се извини с очарователен, предразполагащ шепот, каза „лека нощ“ и кръшно се заизкачва по стълбата към Айвър.

Анна се изкъпа и се качи да види дали Джанет е заспала. Вратата на младежите бе отворена. Анна се изненада, защото и двамата знаеха, че по това време тя всяка вечер се качва да види Джанет. И изведнъж разбра, че вратата е отворена нарочно. Дочу отвътре глас: „Тлъсти шкембести крави…“ Това бе Айвър, който добави и неприличен звук след думите си. Тогава се чу гласът на Рони: „Увиснали, потни цици…“ Последва звук като от повръщане.

Не на себе си от ярост, Анна за малко да нахлуе в стаята и да им вдигне скандал. Вместо това се закова на място, цялата разтреперана, разстроена и уплашена. Слезе тихомълком с надеждата, че не са я усетили да се качва. Ала сега чу вратата шумно да се затръшва, а после гръмкия им смях — боботенето на Айвър и пискливия, женствен кикот на Рони. Пъхна се в леглото ужасена. От себе си. Осъзна, че мръснишката сценка, която й бяха подготвили, чисто и просто разкрива нощния облик на женствения Рони и дружелюбния като куче едър Айвър и тя трябва сама да прецени някои неща, вместо да чака техните демонстрации. Уплаши се колко я стъписа случилото се. Седеше в леглото в голямата си тъмна стая и пушеше, безпомощна и уязвима. Каза си: Ако полудея, то… Непознатият във влака я бе разстроил, двамата младежи горе направо я разтрепериха. Само преди седмица, като се прибираше късно от театъра, в тъмно ъгълче на улицата един мъж се бе разголил пред нея. Вместо да забрави случилото се, тя усети как се сви в себе си, сякаш това бе лично посегателство над същността й — почувства се така, сякаш самата тя, Анна, е застрашена. Но като се обърнеше малко назад, виждаше как до неотдавна същата тази Анна крачи напред сред клопките и мръсотията на големия град, неустрашима и неуязвима. Сега й се струваше, че мръсотията ще я застигне всеки миг и тя ще закрещи, преди да падне в несвяст.

Но кога се роди тази различна, уплашена, уязвима Анна? Знаеше кога: когато Майкъл я заряза.

И все пак, макар уплашена и разстроена, Анна се поусмихна на себе си, позасмя се при мисълта, че тя, независимата жена, бе независима и неуязвима за пошлостта на перверзния секс, на бруталния секс само когато я обичаше мъж. Седеше в тъмното и се усмихваше или по-скоро се мъчеше да се усмихне, като си мислеше, че единственият човек, с когото би могла да сподели тази внезапно развеселила я мисъл, е Моли. Само че Моли сега бе в такава беда, че не можеше да й се обади веднага. Да — ще й позвъни утре, за да й разкаже за Томи.

И Томи отново излезе на преден план в съзнанието й наред с тревогата, предизвикана от Айвър и Рони. Твърде много й се събра. Мушна се под завивките и се вкопчи в тях.

Съвсем очевидно е, каза си Анна, като се опитваше да запази спокойствие, че не съм способна да се справя с каквото и да било. Ако все пак успявам да се задържа над всичко — над този хаос, то е единствено заради този мой все по-хладен, критичен, балансиращ ум. (Анна отново съзря отстрани мозъка си — малък, хладен механизъм, който тиктака в главата й.)

Остана да лежи все така уплашена и отново дочу онези думи: изворът е пресъхнал. Наред с думите изникна и картината пред очите й: видя пресъхналия кладенец — пропукано отвърстие сред сухата пръст.

Нужно й бе да се хване за нещо и тя се вкопчи в спомена за Мама Шугър. Да-а-а. Трябва да сънувам вода, рече си тя. За какво иначе можеха да й послужат дългите сеанси с Мама Шугър, ако сега, по време на суша, не можеше да протегне ръце за помощ. Трябва да сънувам вода, трябва да разбера как отново да се добера до извора.

Тогава заспа и потъна в сънища. Беше някъде по пладне, а тя стоеше пред ширнала се огромна жарка пустиня. Облаци прах затуляха слънцето. То бе като зловещо огнено кълбо над жълтата пясъчна шир. Анна знаеше, че трябва да прекоси тази пустиня. Насреща й, отвъд пустинята, се мержелееха планини в оранжеви, сиви и морави краски. Багрите в съня бяха необикновено красиви и ярки. И тя се чувстваше като хипнотизирана, хипнотизирана от тези ярки, огнени цветове. Никъде не се виждаше вода. И тогава Анна пое напред — да прекоси пустинята и да стигне до планините.

На сутринта се събуди с този сън в съзнанието. И разбра какво означава той. Сънят разкриваше промяна у Анна, промяна в представата й за себе си. Тя се бе озовала сама в пустинята, там нямаше вода и всички извори бяха безкрайно далеч. Събуди се с мисълта, че за да прекоси пустинята, трябва да се освободи от излишния товар. Легнала си бе твърде объркана как да постъпи с Рони и Айвър, но се събуди с ясното съзнание какво трябва да направи. Пресрещна Айвър, когато той тръгваше на работа (Рони все още бе в леглото, потънал в заслужения сън на изтощена от ласки любовница) и каза:

— Айвър, искам да напуснете жилището.

Изразът на Айвър в отговор бе толкова красноречив, че думите бяха излишни: „Съжалявам, влюбен съм много в него и съм безсилен.“

Анна добави:

— Айвър, сигурно разбираш, че това не може продължава повече.

Той отвърна:

— От известно време се канех да ти кажа… ти бе толкова добра, но аз бих искал да плащам, задето и Рони живее тук.

— В никакъв случай.

— Какъвто наем пожелаеш — рече той, но дори и сега, обзет от срам заради среднощните си забавления и най-вече от страх, че идилията му може да се наруши, не успя да скрие ехидните, подигравателни нотки в гласа си.

— Щом досега не съм ти споменавала нищо за наем, макар че Рони живее тук от няколко седмици, значи не става дума за пари — рече Анна, изпълнена с неприязън към хладната, критична личност, която говореше с такъв глас.

Той отново се поколеба, като в изражението му по невероятен начин се примесиха вина, дързост и страх.

— Слушай, Анна, страшно закъснявам за работа. Ще намина тази вечер да поговорим.

Вече бе стигнал до средата на стълбите и се втурна бързо надолу в отчаян опит да избяга по-скоро от нея и от собственото си инстинктивно желание да я предизвика и да й се присмее.

Тя се върна в кухнята. Джанет закусваше. Попита:

— За какво говори с Айвър?

— Предложих му да напусне или поне Рони да се изнесе. — После бързо добави, защото Джанет понечи да възрази: — Стаята е за един човек, а не за двама. И понеже са приятели, сигурно ще предпочетат да живеят заедно.

За нейна изненада Джанет не възрази. Закуси смълчана и умислена, както и предната вечер. След като свърши, възкликна:

— Защо не мога да отида на училище?

— Но ти ходиш на училище!

— Искам да кажа на истинско училище. С пансион.

— Пансионите са много по-различни от този в разказа, който ти чете снощи Айвър.

Джанет сякаш искаше да продължи темата, но се отказа. Тръгна на училище, както винаги.

След малко в кухнята слезе и Рони, много по-рано от друг път. Беше се облякъл изискано, но страните му бяха бледи въпреки лекия руж. За първи път предложи на Анна да напазарува.

— Много ме бива по дребните домакински услуги.

Когато Анна му отказа, той поседя в кухнята, като бъбреше забавно, но през цялото време я гледаше умолително.

Анна обаче бе непоколебима и когато Айвър влезе при нея вечерта да поговорят, тя не отстъпи. Тогава Айвър предложи Рони да си отиде, а той да остане.

— В края на краищата, Анна, живея тук от толкова месеци и досега никога не сме имали търкания. Съгласен съм, че Рони малко прекалява. Но той ще напусне, обещавам ти.

Анна се поколеба и той я притисна:

— А става въпрос и за Джанет. Тя ще ми липсва. И не мисля, че преувеличавам, ако кажа, че и аз ще й липсвам. Ние често бяхме заедно, докато ти бе заета да успокояваш приятелката си при онази страшна трагедия със сина й.

Анна отстъпи. Рони напусна. Напусна много демонстративно. Недвусмислено й даде да разбере, че е кучка, задето го гони. (Самата тя се чувстваше кучка.) А на Айвър ясно показа, че губи любовницата си, чиято минимална цена е покрив над главата. Айвър негодуваше срещу Анна заради загубата и не криеше чувствата си. Сърдеше се.

И понеже се сърдеше, отношенията им станаха, както преди злополуката с Томи. Почти не го виждаха. Отново се превърна в младежа, който, срещнат ли се по стълбите, казва „добър вечер“ и „добро утро“. Нощем обикновено го нямаше. По-късно Анна научи, че Рони не успял да задържи новия си покровител и се настанил в малка стая на съседна улица, а Айвър го издържал.

Тетрадките

[Черната тетрадка изпълни първоначалното си предназначение и е изписана и от двете страни. Отляво, под заглавието „Първоизточник“, пише:]

11 ноември 1955

Днес охранен, питомен лондонски гълъб се разхожда по паважа сред обувките и ботинките на бързащите да хванат автобуса хора. Някакъв минувач му перва един шут, гълъбът понечва да литне, залита напред към електрическия стълб и се просва на земята с клюмнала глава и отворена човка. Мъжът спира стреснат — очаквал е гълъбът да хвръкне. Оглежда се крадешком, готов да се шмугне в тълпата. Обаче е късно, защото червендалеста мъжкарана вече настъпва насреща му.

— Животно такова! Защо ритна гълъба, бе!

Лицето на мъжа също е пламнало.

— Ама те винаги хвръкват — казва той, търсейки разбиране.

Жената крещи:

— Ти го уби… как може да риташ бедното гълъбче!

Гълъбът до стълба не е умрял — протяга шия, опитва се да вдигне глава, разперва криле и отново ги отпуска безпомощно. Вече са се насъбрали хора, сред които и две около петнайсетгодишни хлапета. С острия си, орлов поглед на истински нехранимайковци те зяпат безучастно с дъвка в уста. Някой се провиква:

— Обадете се в дружеството за защита на животните.

Жената крещи:

— Нямаше да се налага, ако този грубиян не бе ритнал бедното гълъбче.

Виновникът стърчи там глуповато, превърнал се в престъпник, освиркван от тълпата. Не се поддават на емоции само двете момчета. Едното подхвърля между другото:

— Престъпници като тоя са за затвора!

— Точно така! — крещи жената. Тя така се е разпалила в ненавистта към провинилия се човек, че дори не поглежда гълъба.

— Затвор — обажда се и другото момче — и як бой, ако питаш мен.

Жената изведнъж се взира сепнато в момчетата и разбира, че й се подиграват.

— Той е за там, но вие също! — граква тя, почти загубила гласа си от гняв. — Много смешно, че бедната птичка страда!

Момчетата вече наистина се хилят, макар и не така гузно и смаяно като главния злодей в случая.

— Смейте се, смейте! И вие сте за як бой!

Тогава един навъсен делови човек се навежда над гълъба да го прегледа. Изправя се и заявява:

— Скоро ще умре.

И е прав — очите на птицата се замъгляват и от отворената човка бликва кръв. Чак сега жената, забравила трите си обекта на ненавист, се навежда да погледне гълъба. С леко зяпнала уста тя гледа с неприятно любопитство как птицата хрипти, гърчи се, а после затихва.

— Умря — обявява деловият човек.

Злодеят идва на себе си и казва извинително, но очевидно твърдо решен да избегне излишната врява.

— Съжалявам, стана случайно. Досега не бях виждал гълъб да не се отмества от пътя.

Всички поглеждаме неодобрително закоравелия мъчител на гълъби.

— Случайно! — възкликва жената. — Станало било случайно!

Тълпата започва да се разпръсва. Деловият човек вдига мъртвата птица, но това е грешка, защото не знае какво да я прави. Провинилият се тръгва напред, но жената го застига с думите:

— Как се казваш и къде живееш? Ще те дам под съд!

Мъжът отвръща ядосано:

— О, престани да правиш от мухата слон!

Не му остава длъжна:

— Значи за теб убийството на нещастна птичка е дребно като муха, а?

— Е, не е и слон. Убийството не е слон — отбелязва единият от петнайсетгодишните хлапаци и се хили насреща й с ръце в джобовете на якето си. Приятелят му подема дълбокомислено:

— Прав си. Мухата е убийство, но слонът не е.

— Правилно. А кога един гълъб е слон? Когато е муха.

Жената се нахвърля върху им и злодеят успешно се измъква с невероятно гузно лице въпреки оправданията си. Жената се опитва да намери подходящи обидни думи за двамата калпазани, а деловият мъж стои безпомощен с мъртвата птица в ръка. Едно от момчетата се обръща към него с насмешка:

— Да не би да обичате пай с гълъби, мистър?

— Не смей да ме предизвикваш, че ще викна полицията — незабавно отвръща деловият. Жената изпада във възторг и възкликва:

— Точно така, точно така, отдавна трябваше да я викнем.

Едно от момчетата подсвирва и продължителното подсвирване изразява едновременно слисване, присмех и възхита.

— Това е номерът — възкликва то. — Извикай ченгетата. И ще те опандизят за кражба на обществен гълъб.

Двете хлапета си тръгват, превивайки се от смях, и макар да нямат вид на стреснати, доста бързо се омитат при споменаването на полицията.

Гневната жена, деловият човек, мъртвата птица и няколко минувачи остават на същото място. Мъжът се оглежда, зърва кошче за боклук на стълба и понечва да хвърли вътре трупчето. Жената му препречва пътя и сграбчва гълъба.

— Дайте ми го — казва тя безкрайно нежно. — Ще заровя нещастната птичка в саксия на прозореца.

Деловият мъж с облекчение бързо се отдалечава. Тя продължава да стои, като се взира с отвращение в гъстата кръв, която се стича от човката на гълъба.

12 ноември

Снощи сънувах гълъба. Навяваше ми спомен за нещо, но не можех да се сетя за какво. Напрягах се насън да си спомня. Но когато се събудих, ми просветна — напомни ми за една случка през почивните дни в хотел „Машопи“. От години не бях мислила за това, а сега споменът изникна в главата ми с най-малки подробности. Отново се отчайвам при мисълта колко впечатления са заключени и недосегаеми в мозъка ми, така че случката от вчера си е голям късмет. Това май не се случи през последния драматичен уикенд, а по-рано, защото все още бяхме в добри отношения със семейство Бутби. Спомням си как веднъж на закуска мисис Бутби влезе в трапезарията с 22-калиброва пушка и се обърна към нас с думите:

— Някой от вас може ли да стреля?

Посягайки към пушката, Пол каза:

— Образованието ми на джентълмен задължително включва и изтънчени неща като избиване на глухари и фазани.

— О, не става дума за нещо толкова изискано — отвърна мисис Бутби. — Наоколо има глухари и фазани, но не много. Мистър Бутби каза, че му се е доял пай с гълъби. Преди му се е случвало от време на време да хване пушката, но вече не е във форма и си рекох, че вие може би ще бъдете така любезни…

Пол взе пушката и я огледа с насмешка:

— Е, не ми е хрумвало да стрелям по птици с такава пушка, но щом мистър Бутби го прави, значи и аз мога.

— Никак не е трудно — насърчи го мисис Бутби, за кой ли път подлъгана от привидната учтивост на Пол. — Там долу има мочурлива долчинка между две хълмчета, където е пълно с гълъби. Изчакваш ги да притихнат и стреляш.

— Не е спортсменско — мъдро отсече Джими.

— Боже господи, не е спортсменско наистина! — възкликна Пол и с театрален жест се хвана за главата с едната ръка, а с другата отблъсна пушката.

Мисис Бутби се подвоуми дали да приема думите му насериозно, но обясни:

— Нищо лошо няма. Стреляш чак когато е сигурно, че ще улучиш и всичко е наред.

— Тя е права — обърна се Джими към Пол.

— Права сте — повтори Пол на мисис Бутби. — Абсолютно сте права. Така и ще направим. Колко гълъба са нужни за пая на стопанина Бутби?

— Най-малко шест, но ако донесете повече, ще направя и за вас. Малко разнообразие.

— Съвсем вярно — отвърна Пол. — Наистина ще е разнообразие. Можете да разчитате на нас.

Тя му благодари с много сериозен вид и излезе, като остави пушката.

Вече бяхме закусили, наближаваше десет и се зарадвахме, че има с какво да запълним времето до обяд. Недалеч от хотела едно разклонение се отбиваше от главния път под прав ъгъл и се спускаше, добре отъпкано, през полето, следвайки дирята на някогашна местна пътечка. Това разклонение водеше до католическата църква на около седем мили навътре в саваната. Понякога от църквата идваше кола за провизии, друг път минаваха селскостопански работници на път към голямата ферма на църквата или на връщане оттам, но обикновено този страничен път бе безлюден. Цялата местност представляваше високо пясъчно, вълнисто плато, насечено тук-там от по-високи възвишения. Когато валеше, почвата сякаш се съпротивляваше, вместо да го приема благосклонно. Дъждът танцуваше и барабанеше в бесен ритъм и белите капки подскачаха почти ярд над твърдата почва, но само час след бурята земята отново изсъхваше и водата шумно се стичаше в буйни потоци и вади. Предишната нощ бе валяло толкова силно, че ламариненият покрив на спалните помещения бе скърцал и тресъл над главите ни, но сега слънцето се издигаше високо, в небето нямаше нито едно облаче и ние вървяхме встрани от настилката по тънката кора от бял пясък, която се ронеше под нозете ни и откриваше мокра почва.

Бяхме петима онази сутрин — не си спомням къде са били другите. През тези почивни дни май само петимата бяхме отишли в хотела. Пол носеше пушката като истински спортсмен и се подсмихваше на себе си в тази си роля. Джими вървеше до него — тромав, възпълен, бледен, той току отправяше към Пол умните си очи, изпълнени със смирено желание и самоирония заради безнадеждното му състояние. Аз, Вили и Мерироуз вървяхме отзад. Вили носеше книга. Двете с Мерироуз бяхме облечени спортно — тя със син дочен гащеризон и розова риза, а аз — с розов гащеризон и бяла риза.

Щом свърнахме от главния път по пясъчното разклонение, се наложи да вървим бавно и предпазливо, защото тази сутрин след проливния дъжд се бяха появили доста насекоми. Навсякъде гъмжеше от жужащи твари. Над слегналата се трева прехвърчаха и кацаха безброй пеперуди със зеленикавобели криле. Всички бяха бели, но различни по големина. Тази утрин се бяха излюпили, изхвръкнали или изпълзели от какавидите си само един-единствен вид и сега кръжаха, опиянени от свободата. А в тревата и по пътеката гъмжеше от безброй ярки скакалци, все по двойки.

— Един скакалец се покачил върху друг скакалец — затананика пред нас Пол тихичко, но тържествено. Спря. Зад него Джими също безропотно спря и ние отзад замръзнахме на място.

— Странно — обади се Пол, — никога не съм разбирал преносния или буквален смисъл на тази песен.

Беше наистина абсурдно, вместо да сме смутени, по-скоро изпитахме благоговение. Стояхме там и се смеехме, смехът ни бе някак пресилен. Навсякъде около нас, от всички посоки ни ограждаха съвокупляващи се насекоми. Едно насекомо, стъпило стабилно върху пясъка, стоеше неподвижно, а друго, на вид съвсем същото, се бе вкопчило здраво в гърба му, тъй че първото отдолу не можеше да мръдне. Тук-там някое се опитваше да се покачи връз друго, а онова отдолу стоеше неподвижно, като очевидно се стараеше да помогне на катерещото се, чиито упорити или лудешки напъни можеха да прекатурят и двете. Другаде пък някоя нехармонична двойка се търкулваше, след което насекомото отдолу се изправяше и заставаше неподвижно в очакване, докато второто се бореше да се върне на позиция отгоре, ако трето, на вид съвсем същото, не го изместеше. И ние стояхме сред тези щастливи и хармонични двойки насекоми, качили се едно връз друго, изцъклили лъскави, кръгли, идиотски черни очички. Джими изпадна в конвулсивен смях, а Пол го потупа по гърба.

— Тези извънредно вулгарни буболечки не заслужават вниманието ни — отбеляза Пол.

И беше прав. Едно насекомо или пет-шест, дори стотина биха изглеждали красиви с ярките си багри от цялата палитра, проблясващи сред крехката, изумруденозелена трева. Но това огромно гъмжило в крещящо зелено и червено, с оцъклени черни безжизнени очички бе направо абсурдно, пошло и най-вече съвършен символ на глупостта.

— По-добре да се порадваме на пеперудите — каза Мерироуз и се загледа в тях.

Пеперудите бяха изумително красиви. Безброй бели крилца изпълваха лазура, докъдето стигаше погледът ни. А в долината пред нас пеперудите приличаха на бели облаци, стелещи се ниско над зелената трева.

— Скъпа моя Мерироуз — обади се Пол, — с красивите си идеалистични представи ти несъмнено смяташ, че танцът на тези пеперуди е възхвала на живота или изблик на радост, но нещата са съвсем различни. Те чисто и просто търсят груб секс досущ като тези вулгарни скакалци.

— Ти пък откъде знаеш? — запита Мерироуз сподавено, с напълно сериозен тон. А Пол отприщи гръмогласния си смях — съзнаваше колко привлекателен го прави този смях — върна се и тръгна с Мерироуз, като остави Джими да върви отпред сам. Вили, който кавалерстваше на Мерироуз, отстъпи мястото си на Пол и понечи да дойде при мен, но аз отидох при Джими, който се чувстваше изоставен.

— Това е пълен абсурд — възкликна Пол, направо слисан. Проследихме погледа му. Сред гъмжилото скакалци се открояваха две двойки. Едното насекомо в първата двойка бе огромен, мощен скакалец с крака като пружини, напомнящи бутало, а партньорът му отгоре бе дребничък и немощен, безсилен да се изкачи. Непосредствено до тях се виждаше точно обратното — ситен, пъстър, хилав скакалец бе възседнат, приклещен, направо смазан от огромен, мощен, настървен скакалец.

— Ще опитам да направя малък научен експеримент — заяви Пол.

Пристъпи предпазливо да не смачка насекомите, застана встрани от тревясалия път, пусна пушката и откъсна стрък трева. Наведе се над пясъка, опрян на едно коляно, и с точни, хладнокръвни движения премести насекомите встрани. После внимателно повдигна тежкото насекомо от гърба на дребното. То обаче мигновено се върна обратно с един-единствен невероятно решителен скок.

— Трябват двама души за тази операция — каза Пол.

Джими начаса откъсна стрък трева и застана до Пол, макар че лицето му се сгърчи от отвращение пред перспективата да се наведе над гъмжилото. Сега двамата застанаха на колене върху настлания с пясък път със стръкчета трева в ръка. Аз, Вили и Мерироуз стояхме и гледахме. Вили се мръщеше.

— Каква глупост, а! — подхвърлих иронично.

Макар тази сутрин да не бяхме в много добри отношения, както обикновено, Вили благоволи да ми се усмихне и отвърна с искрено оживление:

— И все пак е интересно.

И си разменихме усмивки — сърдечни и същевременно горчиви, защото подобни мигове рядко ни спохождаха. Застанала до приклекналите момчета, Мерироуз ревниво ни наблюдаваше с помръкнал поглед. В нейните очи изглеждахме щастлива двойка и тя се чувстваше излишна. Не издържах и се приближих до Мерироуз, изоставяйки Вили. Двете се наведохме над гърбовете на Пол и Джими, за да наблюдаваме по-добре.

— Хайде! — рече Пол като отново повдигна гиганта от дребното насекомо. Джими бе непохватен и закъсня и преди да опита повторно, едрото насекомо на Пол пак се намести на мястото си.

— О, идиот такъв! — ядосано кресна Пол. Обикновено прикриваше раздразнението си, защото знаеше, че Джими го обожава. Джими захвърли стръкчето трева и горчиво се засмя, като се опитваше да прикрие огорчението си, но Пол вече бе сграбчил двата стръка, бе повдигнал двете насекоми отгоре, малкото и голямото, от другите две отдолу, голямото и малкото, и сега пред нас се бяха оформили две хармонични двойки — едната от големи насекоми, а другата от малки.

— Вижте! — заяви Пол. — Това се казва научен подход. Просто, лесно, успешно!

Стояхме там петимата и гледахме — свидетели на тържеството на здравия разум. И отново избухнахме в конвулсивен смях — дори Вили — от пълната абсурдност на ситуацията. А междувременно навсякъде около нас безброй разноцветни скакалци продължаваха все тъй усилено размножаването на своя биологичен вид, без да се нуждаят от помощта ни. Дори нашият малък успешен експеримент приключи много бързо, защото едрото насекомо, което бе отгоре върху другото едро насекомо, слезе и второто, което бе под него, мигновено се качи отгоре — върху него или върху нея.

— Каква пошлост! — възкликна Пол напълно сериозно.

— Няма данни… — заговори Джими, като се опитваше да подражава на мекия, сериозен тон на приятеля си, но не успя, защото гласът му бе отривист, креслив, а понякога твърде ироничен. — Няма данни, че това, което възприемаме като природа, се радва на по-голям порядък от света на хората. Какви доказателства има, че всички тези… миниатюрни троглодити са правилно чифтосани двойки — мъжки върху женски? И дали изобщо са… — добави той дръзко с обичайния си, дразнещ фалцет — двойки мъжко и женско? Знаем ли дали това не е една разгулна оргия с чифтосване на мъжко с мъжко, женско с женско… — завърши той с горчив смях. При вида на разпаленото му, смутено интелигентно лице всички си помислихме, че сигурно се чуди защо каквото и да каже, никога не звучи така непринудено, както от устата на Пол. Ако Пол бе произнесъл подобна реч, която би била напълно в негов стил, сега всички ние щяхме да се превиваме от смях. Вместо това се почувствахме неловко и неприятно заради чувството, че отвсякъде сме обградени от противни, катерещи се едно връз друго насекоми.

Изведнъж Пол скочи на крака и съвсем съзнателно стъпка първо гигантската двойка, чифтосана от самия него, а после дребната.

— Какво правиш! — потресена възкликна Мерироуз при вида на белезникавата каша от размазани пъстроцветни крила и очи.

— Типична реакция на сантиментален човек — отвърна Пол, имитирайки гласа на Вили и Вили се подсмихна в знак, че е доловил иронията. После Пол добави със сериозен тон:

— Мила Мерироуз, до довечера или най-късно до утре вечер почти всички тези насекоми ще са мъртви… също както и твоите пеперуди.

— О, не! — изплака Мерироуз и с болка погледна към танцуващите пеперуди. — Но защо?

— Защото са твърде много. Какво ще стане, ако всички останат живи? Истинско нашествие. Тогава хотел „Машопи“ ще изчезне под пълзящо гъмжило скакалци, ще се срине до основи, а над руините невероятно злокобни рояци пеперуди ще се вият в победоносен танц над труповете на мистър и мисис Бутби и тяхната замомила се щерка.

Пребледняла и разстроена, Мерироуз извърна лице от Пол. На всички ни бе ясно, че мисли за мъртвия си брат. В такива мигове изглеждаше напълно откъсната от света и ние изпитахме силно желание да я прегърнем.

Въпреки това Пол продължи в същия тон, като сега имитираше Сталин:

— Напълно очевидно е, дори се разбира от само себе си… всъщност изобщо не е необходимо да се говори за това, тъй че защо въобще трябва да си правя труда? Само че въпросът не е дали е необходимо да се говори за нещо или не. Както е добре известно, природата е разточителна. Само след няколко часа тези насекоми ще се изтребят взаимно чрез хапане, боричкане, предумишлени убийства, самоубийства или просто чрез непохватни съвкупления. Или пък ще ги изкълват птиците, които дори в този миг само чакат да се махнем оттук, за да започнат пиршеството си. Когато дойдем пак на това прекрасно курортно място следващия уикенд — или по-следващия, стига политическите ни ангажименти да не ни попречат — ще направим обичайната си разходка насам и навярно ще видим някой и друг екземпляр от тези червено-зелени насекоми да подскачат щастливи в тревата и ще си кажем: колко са красиви! И изобщо няма да обърнем внимание на милионите мъртви буболечки, които най-вероятно още ще се стелят край нас в последното си убежище — пясъка. Колкото до пеперудите, които са несравнимо по-красиви, макар и не тъй полезни, те много ще ни липсват, в случай че не ни погълнат напълно обичайните декадентски развлечения.

Чудехме се защо нарочно слага сол в раната на Мерироуз, причинена от смъртта на брат й. Младата жена се усмихваше горчиво. Джими, който живееше в постоянен страх от катастрофи и внезапна смърт, се подсмихна също горчиво като Мерироуз.

— Това, което искам да ви кажа, другари…

— Знаем какво искаш да ни кажеш — грубо и сърдито го сряза Вили. Май тъкмо в подобни мигове той влизаше в ролята на „бащата на групата“, както го бе нарекъл Пол. — Стига толкова! — отсече Вили. — Да вървим за гълъбите.

— Разбира се от само себе си, напълно очевидно е — отново поде Пол любимите встъпителни думи на Сталин, като предизвикваше Вили, — че домакинът ни мистър Бутби изобщо няма да вкуси пай с гълъби, ако продължаваме в този несериозен дух.

Продължихме напред по пътеката сред скакалците. На около половин миля стигнахме до малко възвишение, по-скоро камара гранитни камъни. Там скакалците изведнъж изчезнаха, сякаш бе начертана разграничителна линия. Нямаше ги никакви, изобщо не съществуваха, бяха изчезнал вид. Но пеперудите все така хвърчаха навсякъде като листенца от ронещ се бял цвят.

Трябва да е било октомври или ноември. Не съм сигурна не заради насекомите — твърде невежа съм, за да определям сезона по тях — а заради горещината. Денят бе ослепително жарък, смазващо изнурителен. По-късно, през дъждовния сезон, във въздуха се понасяше мирис на шампанско, който подсеща за зимата. Помня обаче как този ден слънцето сипеше жар по бузите, ръцете, краката ни, проникваше дори през дрехите. Да, навярно е било началото на сезона, тревата бе ниска — тучни туфи зелена трева сред белия пясък. Тъй че този уикенд трябва да е бил четири-пет месеца преди последния, който прекарахме там непосредствено преди смъртта на Пол. А пътеката, по която вървяхме онази утрин, бе същата, по която месеци по-късно с Пол, хванати ръка за ръка, тичахме през нощта сред леката, просмукваща се в телата ни мъгла и се свлякохме върху влажната трева. Къде точно? Най-вероятно близо до мястото, където седнахме да застреляме гълъби за пая на мистър Бутби.

Подминахме малкото възвишение, а пред нас се изпречи друго, по-високо. Тъкмо долчинката помежду им бе свърталището на гълъби по думите на мисис Бутби. Отклонихме се от пътеката и мълчаливо поехме към подножието на по-голямото възвишение. Спомням си как вървяхме мълчаливо, а слънцето печеше в гърбовете ни. Представям си го и сега — пет дребни младежки фигури в ярки дрехи пресичат тревистата долчинка сред облаци бели пеперуди, кръжащи в ослепителното синьо небе.

В подножието на възвишението имаше няколко високи дървета и ние се разположихме под тях. На двайсетина ярда имаше още няколко дървета. И някъде от клоните на по-отдалечените дървета внезапно долетя гукане на гълъб. Обезпокоен от шума, гълъбът спря да гука, но решил, че не сме опасни, отново поде. Гукането звучеше меко, приспивно, упойващо, хипнотично, досущ като песента на щурците, която сега, когато се вслушахме, чухме да се носи пронизително край нас. Песента на щурците напомня звука, който чува натъпканият с хинин болен от малария — влудяващ, непрестанен, пронизителен звук, който кънти в тъпанчетата. Скоро обаче човек престава да ги чува, както болният престава да усеща трескавата пронизителност на хинина в кръвта си.

— Само един гълъб — заяви Пол. — Мисис Бутби преувеличи.

Той опря приклада о скала наблизо, прицели се в една птица, после се отказа от опората и тъкмо когато очаквахме да стреля, той остави пушката.

Настроихме се за безгрижна почивка. Сянката бе дебела, тревата — мека и гъвкава, а слънцето клонеше към пладне. Възвишението зад нас се издигаше величествено в небето, без да потиска. Възвишенията в тази част на страната създават погрешна представа. Изглеждат доста високи отдалече, а когато ги наближиш, някак се разпръсват и снишават, защото представляват множество хълмчета или струпани, заоблени, бели гранитни камъни. Така че като застанеш в подножието на подобно възвишение, преспокойно можеш да видиш през някоя пролука или малък пролом падината отвъд него, където се извисяват огромни блестящи канари, струпани като купчина исполински камъни. Знаехме, защото бяхме изследвали местността, че в това възвишение се намират насипите и барикадите, построени преди седемдесет-осемдесет години от племената машона при отбраната им от настъпващите племена матабеле. Тук имаше и доста възхитителни рисунки на бушмени. Или поне бяха възхитителни, преди да ги обезобразят гостите на хотела, които се забавляваха, като ги замерваха с камъни.

— Представете си — обади се Пол, — че сме група от племето машона, оградени отвсякъде. Племето матабеле, ужасяващо с бойните си труфила, настъпва към нас. Те са многократно повече. Освен това, доколкото ми е известно, ние не сме войнолюбив народ, а най-обикновени хора, отдадени на мирния живот, така че воините на матабеле винаги побеждават. Ясно съзнаваме, че само след миг нас, мъжете, ще ни застигне мъчителна смърт. Но вие, жените — Анна и Мерироуз — ще имате късмет и новите ви господари просто ще ви пленят и откарат при по-развитото племе матабеле, с по-войнствени и мъжествени представители.

— Преди да стане това обаче те сами ще сложат край на живота си — обади се Джими. — Нали така, Анна? Нали така, Мерироуз?

— Разбира се — отвърна Мерироуз закачливо.

— Разбира се — добавих аз.

Гълъбът отново загука. Виждаше се добре — малката, изящна птичка се открояваше ясно на фона на небето. Пол сграбчи пушката, прицели се и стреля. Птицата полетя надолу, завъртя се няколко пъти във въздуха с отпуснати криле и от мястото си чухме как тупна на земята.

— Трябва ни куче — каза Пол.

Той очакваше Джими да скочи и да донесе птицата. Видяхме как Джими се бори със себе си, но все пак стана, отиде до отсрещните дървета, донесе вече безформеното тяло, хвърли го в нозете на Пол и отново седна. Кратката разходка на слънце го бе загряла и по ризата му се появиха големи мокри петна. Той свали ризата. Голото му тяло бе бледо и пухкаво почти като на дете.

— Така е по-добре — подхвърли той дръзко, съзнавайки, че го оглеждаме, при това критично.

Дърветата отсреща се смълчаха.

— Само един гълъб — обади се Пол. — Колкото за единия зъб на домакина.

От отдалечените дървета отново долетя гукане — нежен, благ звук.

— Имайте търпение — каза Пол. Той отново остави пушката и запали цигара.

Междувременно Вили се бе зачел. Мерироуз лежеше по гръб, притворила очи, подпряла нежна, златиста глава върху възглавница от трева. Джими си бе намерил ново занимание. Насред пясъка между няколко отдалечени една от друга туфи трева ясно се виждаше диря от текла вода, най-вероятно предната вечер по време на бурята. Приличаше на малко речно корито, около два фута широко, вече съвсем пресъхнало от силното слънце. По белия пясък се бяха оформили десетина овални, плитки вдлъбнатини с различна големина, пръснати хаотично. Джими бе намерил здрав, дебел стрък трева и легнал по корем, ровеше с него по дъното на една от по-големите падини. Ситният пясък отстрани започна да се сипе като лавина и само след миг изящната, симетрична падинка изчезна.

— Ах, ти, кьопав идиот! — извика Пол. Както винаги, когато Джими направеше нещо непохватно, гласът му прозвуча напрегнато и ядосано. Просто не проумяваше как някой може да бъде така несръчен. Грабна стръка трева от Джими, внимателно го прокара по дъното на друга падинка и само след миг измъкна оттам насекомото, направило вдлъбнатината — малък мравояд, но доста едър представител на своя вид, с размери колкото главичка на голяма кибритена клечка. Насекомото се изплъзна от стръка на Пол, тупна върху белия пясък, панически се завъртя и мигом изчезна в пясъка, който го погълна и отново се заравни.

— Дръж! — грубо се обърна Пол към Джими, като му подаде стръкчето. Изглеждаше смутен, задето се бе подразнил. Джими, притихнал и много блед, не каза нищо. Взе стръка и се загледа в движещата се в пясъка точка.

Бяхме отклонили вниманието си и не забелязахме, че междувременно на дърветата отсреща бяха кацнали два гълъба. Изведнъж те загукаха, очевидно без изобщо да търсят синхрон, защото нежните им трели ту се застигаха, ту се разделяха.

— Толкова са красиви! — възкликна в знак на протест Мерироуз, все тъй притворила очи.

— Въпреки това и те като твоите пеперуди са обречени.

В този миг Пол вдигна пушката и стреля. Едната птица този път тупна от клона като камък. Другият гълъб се огледа стреснато — завъртя остра главица насам-натам, вдигна очи към небосвода, търсейки евентуално ястреб, стрелнал се и отнесъл другаря му, после погледна към земята, но не разпозна кървавото трупче в тревата. Загука отново и не мина и миг в напрегнато изчакване, когато затворът на пушката повторно изщрака. Пол мигновено вдигна цевта, стреля и този гълъб също тупна на земята. Никой не погледна Джими, който не вдигаше глава, погълнат от наблюденията си върху мравояда. В пясъка вече се бе оформила красиво симетрична вдлъбнатинка, на чието дъно невидимото насекомо напираше изпод пясъка. Очевидно Джими не бе чул падането на двата гълъба. А и Пол не поглеждаше към него. Просто изчакваше със смръщено лице, като си подсвиркваше съвсем тихо. След миг, без да поглежда към нас или към Пол, Джими, цял пламнал, се изкачи горе, приближи се до дърветата и се върна с мъртвите птици в ръка.

— В края на краищата не ни е нужно куче — отбеляза Пол. Каза го на нас, но макар и да бе на известно разстояние, Джими го чу. Предполагам думите на Пол не бяха предназначени за ушите на Джими, но Пол не се притесни особено, че той чу. Джими отново седна и забелязахме, че бялата му, загладена кожа на раменете цялата е пламнала след двете кратки разходки до дърветата под палещите лъчи на слънцето. Веднага се съсредоточи отново върху насекомото.

Пак настана напрегнато мълчание. Вече не се чуваше гукане отникъде. Трите окървавени тела на птиците лежаха на слънце до малка издадена скала. Сивият груб гранит, обрасъл с лишеи, проблясваше в зеленикаво и ръждивочервено, а в тревата блестяха едри капки алена кръв.

Долавяше се мирис на кръв.

— Птиците ще се вмиришат — отбеляза Вили, който през цялото време бе чел без прекъсване.

— Добре е някой да ги премести — обади се Пол.

Забелязах как Пол погледна Джими и как той започна да се бори със себе си, така че бързо скочих и преместих на сянка отпуснатите тела с увиснали криле.

Напрежението помежду ни се изостряше, когато Пол каза:

— Пие ми се нещо.

— След час ще отворят бара — отвърна Мерироуз.

— Е, дано се намери необходимият брой жертви, защото щом барът отвори, изчезвам. Ще преотстъпя клането на някой от вас.

— Ти стреляш най-добре — отбеляза Мерироуз.

— Както и ти самият отлично го съзнаваш — добави Джими с внезапна злоба.

Той наблюдаваше струйката пясък. Вече беше трудно да се различи новата вдлъбнатина от старата. Джими се взираше в по-голямата, на чието дъно се виждаше малка издутина — телцето на дебнещото чудовище, а и нещо като клонче — челюстите му.

— Сега ни трябват само мравки — каза Джими.

— И гълъби — добави Пол. В отговор на укора в гласа на Джими каза: — Какво да правя, като съм си надарен по рождение? Господ дава, Господ взема. В моя случай — дава.

— Съвсем несправедливо — обадих се аз.

Пол ми се усмихна с чаровната си, иронична усмивка в знак на благодарност. И аз му се усмихнах в отговор. Без да вдига поглед от книгата, Вили многозначително се изкашля. Прозвуча смешно като в аматьорско представление и двамата с Пол избухнахме в един от онези неудържими лудешки пристъпи на смях, които често ни обземаха — поотделно, по двойки или вкупом. Не спирахме да се смеем, а Вили продължаваше да чете. Сега си представям ясно прегърбените му мощни рамене, здраво стиснал устни от огорчение. Тогава просто не обръщах внимание на тези подробности.

Изведнъж над нас рязко се чу размах на нежни криле и един гълъб кацна на клон почти над главите ни. Щом ни видя, той разпери криле и аха-аха да отлети, но ги прибра, завъртя се насам-натам, като се взираше в нас с наклонена глава. Ококорените му черни лъскави очички напомняха кръглите очички на сношаващите се скакалци на пътеката. Забелязахме вкопчените му в клона бледорозови нокти, както и озарените от слънцето криле. Пол вдигна цевта — почти перпендикулярно на клона — стреля и птицата тупна сред нас. Кръв изпръска ръката на Джими. Той отново пребледня, избърса кръвта, но не каза нищо.

— Започна да става твърде гадно — отбеляза Вили.

— Гадно е от самото начало — хладнокръвно отвърна Пол.

Наведе се, вдигна птицата от тревата и я заоглежда. Още бе жива. Беше се изпружила, но лъскавите й очички гледаха съсредоточено. След миг започнаха да се замъгляват. Изведнъж птицата видимо трепна в пристъп на решимост да се пребори със смъртта и се заблъска в ръцете на Пол.

— Какво да правя с нея? — изхленчи той пискливо, но веднага се овладя и добави шеговито: — Нали не очаквате да я убия хладнокръвно?

— Точно това очакваме — отвърна Джими, вперил предизвикателен поглед в Пол. По бузите му отново бяха избили петна от неувереност, но устоя на погледа на Пол.

— Така да бъде — отвърна Пол презрително, здраво стиснал устни. Джими седеше в очакване на решителното действие. Междувременно главата на гълъба клюмна сред блестящата му перушина, шийката увисна, крилете потрепнаха и се отпуснаха, лъскавите очички все повече се замрежваха, но птицата упорито продължаваше да се бори със смъртта.

Изведнъж — сякаш да спести изпитанието за Пол — тя се изпружи и умря и Пол хвърли трупа й върху купчината мъртви гълъби.

— Винаги имаш дяволски късмет във всичко — възкликна Джими с разтреперан, гневен глас. Плътните му изрязани устни, устните, които той гордо наричаше „декадентски“, видимо потрепваха.

— Така е, знам — отвърна Пол. — Знам го. Боговете ме обичат. Защото, да ти призная, скъпи Джими, не бях в състояние да извия врата на гълъба.

Джими се извърна огорчен и отново се загледа в падините на мравоядите. Докато разговаряше с Пол, една съвсем мъничка мравка, лека като перушинка, се бе търкулнала в падината и на мига челюстите на чудовището я пречупиха на две. Разигралата се драма на смъртта бе толкова малка, че всичко — падинката, мравоядът и мравката — можеха преспокойно да се поберат върху човешки нокът — например върху малко розово нокътче на Мерироуз.

Дребната мравчица изчезна сред белия пясък и само след миг челюстите отново се появиха — почистени и готови отново да действат.

Пол извади патронника на пушката и я зареди с остро изщракване на затвора.

— Трябват ни още два гълъба, за да задоволим минималната нужда на мисис Бутби — отбеляза той.

Но наоколо не се виждаше нищо — тънките зелени, едва-едва потрепващи клонки на дърветата бяха притихнали на жаркото слънце. Пеперудите вече не бяха толкова много. Само няколко десетки танцуваха в знойната горещина. Жегата прииждаше на плътни талази от тревата, от пясъчните ивици, а най-тежка и гъста бе над пръснатите сред тревата скали.

— Нищо не се случва — възкликна Пол. — Абсолютно нищо. Пълна скука.

Времето бавно се точеше. Пушехме. Чакахме. Мерироуз, прелестно златиста като мед, се бе излегнала на земята, притворила очи. Вили все така не вдигаше глава от книгата и упорито се самообразоваше. Четеше „Сталин по колониалния въпрос“.

— Ето още една мравка — възбудено възкликна Джими.

Една по-едра мравка, почти колкото мравояда, се щураше насам-натам в тревата точно както ловджийска хрътка дири следа. После се прекатури в падинката и видяхме как кафявите блестящи челюсти се протегнаха и я заклещиха, като я пречупиха почти на две. Последва битка. От двете страни на падинката започна да се сипе бял пясък. Битката продължи и под пясъка. После настъпи покой.

— Има нещо в тази страна — каза Пол — което ще остави трайни следи в мен за цял живот. Като си помисля само за безметежния живот, който ние с Джими сме имали — спокоен дом, частно училище, после Оксфорд — нима можем да не сме благодарни, че ни се отвориха очите за реалностите и безмилостните битки в природата?

— Аз не съм благодарен — обади се Джими. — Мразя тази страна.

— А аз я обожавам. На нея дължа всичко. Никога не бих могъл да изричам онези либерални, високопарни клишета, които демократичното образование ни втълпяваше. Очите ми се отвориха.

Джими каза:

— И на мен ми се отвориха очите, но аз ще продължа с високопарните клишета. Веднага щом се прибера в Англия. Ще ми се да е час по-скоро. Нашето образование ни е подготвило за ежедневието. За какво друго, ако не за това? Колкото до мен, нямам търпение това ежедневие час по-скоро да започне. Когато се върна — ако изобщо това някога стане — ще…

— Тихо! — прекъсна го Пол. — Идва друг гълъб. О, не!

Един гълъб летеше към нас, но ни видя, изви встрани, понечи да кацне на съседните дървета, но промени намеренията си и бързо отлетя. Няколко земеделски работници минаха по пътеката на стотина ярда от нас. Мълчаливо ги проследихме. Преди да ни забележат, те разговаряха и се смееха, но млъкнаха и минаха покрай нас, извърнали лица, сякаш да избегнат евентуалната злина, която можем да им навлечем ние, белите.

Пол тихо заповтаря:

— Боже мой, боже мой, боже мой! — После продължи весело: — Ако погледнем на нещата обективно, колкото се може по-малко позовавайки се на другаря Вили и хора като него… Другарю Вили, приканвам ви да обсъдим нещо обективно.

Вили сложи настрана книгата, готов да отвърне с ирония.

— Тази страна е по-голяма от Испания. Населението й се състои от милион и половина чернокожи — ако те изобщо се броят — и сто хиляди бели. Това твърдение само по себе си изисква двеминутно мълчание. И човек може да обобщи, че — напълно оправдано е да се правят обобщения, независимо какво твърдиш ти, другарю Вили — че това е една незначителна шепа пясък от плажовете на времето (не е лоша тази метафора, вярно, че не е и кой знае колко оригинална, но винаги върши работа) — тези малко над милион и половина жители обитават това прелестно място в Божия свят с единствената цел да си причиняват един на друг страдания…

В този миг Вили взе отново книгата и се задълбочи в нея.

— Другарю Вили, остави очите да следят печатните букви, но наостри слуха на душата си и чуй това. Защото фактите са следните — тук има изобилна храна за всеки, има материали за дом на всеки, има творческа енергия (макар тя често да е така дълбоко затулена, че само най-великодушният може да я съзре), повтарям, има творческа енергия, която може да създаде светлина там, където цари мрак.

— И какъв е изводът ти? — попита Вили.

— Никакъв. Поразен съм от ново… ослепително прозрение…

— Това, което твърдиш, се отнася до целия свят, не само до тази страна — обади се Мерироуз.

— Изумителната Мерироуз! Да. Очите ми чак сега се отварят за… Другарю Вили, не си ли съгласен, че действа някакъв закон, все още непризнат от вашата философия? Закон за унищожението?

Вили отвърна точно с онзи тон, който всички очаквахме:

— Не е нужно да търсиш причини извън философията за класовата борба.

С тези думи той сякаш натисна копче и Джими, Пол и аз избухнахме в един от ония пристъпи на неудържим смях, в които Вили никога не участваше.

— Очарован съм да отбележа — заяви той печално, — че примерни социалисти (поне двама от вас се определят като социалисти) намират това за толкова смешно.

— Не го намирам за смешно — обади се Мерироуз.

— Ти никога нищо не намираш за смешно — обади се Пол. — Съзнаваш ли, че ти никога не се смееш, Мерироуз? Никога! Докато аз, чиито житейски възгледи могат да се окачествят като болезнени, при това все по-болезнени и по-болезнени с всеки изминал миг, се смея непрекъснато? Как си обясняваш това?

— Аз нямам определени възгледи за живота — отвърна Мерироуз, излегнала се на земята като спретната, мила малка кукла с детински пъстри панталонки и риза. — И все пак — продължи тя — ти не се смееш. Често се вслушвам в смеха ти — каза тя, сякаш не бе една от нас, а външен човек — и съм забелязала, че често се смееш най-силно, когато казваш нещо ужасно. Е, аз не наричам това смях.

— Когато си била с брат си, Мерироуз, смееше ли се? Или когато си била с избраника си в Кейп?

— Да.

— Защо?

— Защото бяхме щастливи — непринудено отвърна Мерироуз.

— Боже господи! — възкликна Пол със страхопочитание. — Аз не бих могъл да кажа подобно нещо. Джими, смял ли си се някога само защото си бил щастлив?

— Аз никога не съм бил щастлив — отвърна Джими.

— А ти, Анна?

— Нито пък аз.

— А ти, Вили?

— Разбира се, че съм бил — отвърна Вили, последователен в защитата си на социализма, на щастливата философия.

— Мерироуз — възкликна Пол, — ти каза самата истина. Не вярвам на Вили, но на теб вярвам. Въпреки всичко ти си направо за завиждане, Мерироуз. Съзнаваш ли това?

— Да — отвърна Мерироуз. — Да, смятам, че съм имала по-голям късмет от всички ви. Не виждам нищо нередно в това да бъдеш щастлив. Какво нередно може да има?

Последва мълчание. Спогледахме се. После Пол тържествено се поклони на Мерироуз.

— Както винаги — отвърна той смирено, — няма какво да кажем в отговор.

Мерироуз отново притвори очи. Един гълъб кацна на дърво отсреща. Пол стреля, но не улучи.

— Пропуск! — възкликна той псевдотрагично.

Гълъбът продължаваше да си стои, като се оглеждаше озадачено и току се взираше в политналото надолу листо, прекършено от куршума на Пол. Пол издърпа затвора, зареди с отмерени движения, прицели се и стреля. Птицата тупна на земята. Джими упорито не мръдна от мястото си. Просто не помръдна. Тогава Пол, преди още сблъсъкът им да е приключил в негов ущърб, спечели надмощие, като се надигна и каза:

— Сам ще си донеса плячката.

И отиде да вземе гълъба. Всички видяхме каква борба води Джими със себе си, за да се удържи и да не скочи след Пол, който с отегчен жест донесе мъртвата птици и я хвърли при другите.

— Направо ми прилошава от миризмата на кръв — обади се Мерироуз.

— Още малко търпение — успокои я Пол. — Наближаваме бройката.

— Шест са достатъчни — каза Джими. — Защото никой от нас няма да яде пай. Мистър Бутби може сам да си излапа всичкия.

— Аз положително ще ям — заяви Пол. — Ти също. Да не би наистина да смяташ, че като сложат пред теб вкусния пай със соса и крехкото препечено месце, ще се сетиш за нежните трели на тези гълъбчета, тъй брутално прекъснати от неведомата съдба?

— Аз ще се сетя — заяви Мерироуз.

— Аз също — добавих.

— А ти, Вили? — запита Пол, сякаш въпросът бе тест.

— Вероятно не — отвърна Вили, без да вдига глава от книгата.

— Жените са нежни души — възкликна Пол. — Те ще ни гледат как ядем, ще се залъгват с вкусния ростбиф на мисис Бутби и ще правят мили гримаси на отвращение, но в същото време още по-силно ще ни обикнат заради нашата бруталност.

— Точно като жените от племената машона и матабеле — вметна Джими.

— Приятно ми е да си мисля за онези времена — рече Пол и седна със заредена пушка в ръка, без да изпуска от око дърветата наоколо. — Толкова просто е било всичко тогава. Простодушни хора се избиват помежду си за конкретни неща — земя, жени, храна. А не като нас. Съвсем не като нас. Що се отнася до нас… знаете ли какво ще се случи? Ще ви кажа. В резултат на действията на такива самоотвержени другари като Вили, които винаги са готови да се посветят на другите, или на такива като мене, които се вълнуват единствено от печалбата, предричам, че след петдесетина години тази прекрасна, необитавана земя, която сега се простира пред нас, изпълнена само с пеперуди и скакалци, ще се покрие с къщи близнаци, обитавани от добре облечени черни работници.

— Че какво лошо има в това? — запита Вили.

— Това е прогресът — отвърна Пол.

— Да, така е — потвърди Вили.

— А защо трябва да са къщи близнаци? — с много сериозен тон попита Джими. Понякога той се отнасяше абсолютно сериозно към социалистическото бъдеще. — При едно социалистическо правителство ще има красиви къщи със собствени градини или просторни апартаменти.

— Скъпи ми Джими! — възкликна Пол. — Жалко, че икономическите науки толкова те отегчават. Независимо дали при социализма или капитализма, и в двата случая този прекрасен, подходящ за разработване терен ще се развива с темпото на слаборазвита страна… Слушаш ли, другарю Вили?

— Да, слушам.

— И защото едно правителство, все едно дали социалистическо или капиталистическо, изправено пред необходимостта бързо да осигури дом на множество бездомни хора, ще прибегне към най-евтините жилища, защото стремежът към високо качество само ще осуети задоволяването на насъщните нужди. Така че тази прекрасна гледка ще се изпълни с фабрични комини, бълващи пушек в синьото небе и с безброй евтини, еднотипни къщи. Нали съм прав, другарю Вили?

— Да, прав си.

— Е, и какво?

— Не е там проблемът.

— За мен е. Затова и споменах простодушната суровост на племената матабеле и машона. Другата алтернатива е твърде отвратителна, за да се спирам на нея. Такава е реалността в нашата епоха, независимо дали е социалистическа или капиталистическа… Е, другарю Вили?

Вили се поколеба, после рече:

— Да, ще има външни прилики, но…

Пол, аз, а после и Джими го прекъснахме с обзелия ни отново смях.

Мерироуз се обърна към Вили:

— Те не се смеят на това, което казваш, а защото винаги казваш точно каквото очакват.

— Забелязал съм — отвърна Вили.

— Не е така — обади се Пол. — Грешиш, Мерироуз. Смея се и на това, което казва. Защото много се страхувам, че не е вярно. Да пази бог! Сигурно проявявам догматизъм, но се страхувам, че… що се отнася до мен, аз от време на време ще отлитам от Англия, за да инспектирам инвестициите си в чужбина и вероятно ще прелитам над този район, ще поглеждам надолу към бълващите пушек фабрични комини и жилищните комплекси и ще си спомням тези приятни, спокойни, идилични дни…

На едно от дърветата отсреща кацна гълъб. След него втори, трети. Пол стреля. Първият падна. Стреля пак. И вторият падна. Третият излетя от листака право нагоре към небето като изстрелян с катапулт. Джими стана, отправи се към гълъбите, донесе двете окървавени тела, хвърли ги при другите и рече:

— Седем. Боже мой, не са ли достатъчно?

— Достатъчно са — отвърна Пол, като сложи пушката настрани. — А сега да бягаме към бара. Ще имаме време само да се измием от кръвта, преди да го отворят.

— Виж! — възкликна Джими.

Едно бръмбарче, близо два пъти по-дребно от едър мравояд, пълзеше сред високите треви.

— Тоя не става — отсече Пол. — Не е естествената плячка.

— Сигурно — отвърна Джими.

Той бутна бръмбара в най-голямата вдлъбнатина. И така настана бъркотия. Лъскавите кафяви челюсти защипаха бръмбара, той подскочи и наполовина измъкна мравояда от пясъка. Вдлъбнатината се запълни със струйки бял пясък, който закипя и се затресе в радиус няколко инча край невидимата, безшумна битка отдолу.

— Ако слухът ни бе достатъчно остър — обади се Пол, — сега въздухът щеше да кънти от писъци, стенания, сумтене и охкане. Но сега над обляната в слънце савана цари пълна тишина.

Чу се плясък на криле. Кацна птица.

— О, недей! — горестно изстена Мерироуз, като отвори очи и се подпря на лакът. Но беше късно. Пол стреля и птицата полетя надолу. Преди още да е тупнала на земята, друга кацна и се залюля леко на върха на клона. Пол стреля, птицата падна, като този път издаде писък и заблъска безпомощно с криле. Пол стана, прекоси през тревата и вдигна птиците, мъртвата и ранената. Видяхме го как с решително стиснати устни бързо погледна ударената, биеща с криле птица и й изви главата.

Върна се при нас, хвърли мъртвите птици и рече:

— Девет. Стига вече.

Изглеждаше пребледнял и разстроен и все пак хвърли към Джими тържествуваща, доволна усмивка.

— Да вървим — рече Вили и затвори книгата.

— Чакайте! — извика Джими. Пясъкът вече не се движеше. Той го разрови с един стрък и измъкна отдолу първо тялото на дребния бръмбар, а после и на мравояда. Видяхме, че челюстите на мравояда са се врязали в тялото на бръмбара, а самият той бе обезглавен.

— Поуката е — отбеляза Пол, — че само естествените врагове трябва да се изправят един срещу друг.

— А кой да каже кои са естествените врагове и кои не? — запита Джими.

— Не и ти — отвърна му Пол. — Не виждаш ли как наруши равновесието в природата?

Джими внимателно прескочи проблясващата на слънцето пясъчна река с кръгли вдлъбнатини на дъното, за да не обезпокои останалите насекоми, дебнещи жертви в пясъчните си капани, и навлече ризата върху потното си, зачервено тяло. Мерироуз стана от тревата по обичайния си начин — покорна, търпелива, многострадална, — сякаш напълно лишена от собствена воля. Продължавахме да стоим на ръба на сянката, без всякакво желание да се гмурнем сред бялата жарава по пладне, замаяни и зашеметени от опияняващото кръжене на малкото останали в жегата пеперуди. Цикадите, обитатели на тази горичка, които търпеливо бяха мълчали в продължение на два часа в очакване да си идем, пронизително се заобаждаха една след друга. А по дърветата отсреща незабелязано от нас бяха кацнали два гълъба и си гукаха. Преметнал пушка през рамо, Пол внимателно ги изгледа.

— Не! — извика Мерироуз. — Моля те, недей!

— А защо не?

— Моля те, Пол.

Деветте мъртви гълъба, вързани за розовите им крачета, висяха от свободната ръка на Пол, от тях капеше кръв.

— Много ми е трудно да се въздържа — отвърна тъжно Пол, — но ще го направя заради теб.

Тя му се усмихна не в знак на благодарност, а с онзи хладен укор, с който винаги се отнасяше към него. Той отвърна на усмивката й, като разкри пред нея прелестта на загарялото си, синеоко лице. Двамата тръгнаха отпред, а крилете на мъртвите птици се влачеха в изумрудената трева.

Ние тримата закрачихме след тях.

— Колко жалко — рече Джими, — че Мерироуз не харесва Пол. Защото няма съмнение, че са идеална двойка.

Той се опитваше да говори с леко ироничен тон и почти успя да прозвучи естествено. Почти, но не съвсем, защото ревността застърга в гласа му.

Погледнахме към тях — наистина изглеждаха идеална двойка. И двамата стройни и грациозни, с озарени от слънцето лъскави коси и загорели тела. Но Мерироуз вървеше напред, без дори да поглежда към Пол, който напразно й хвърляше специални, изкусително сини погледи.

Твърде горещо бе да разговаряме. Когато минавахме покрай малкото възвишение с напечените от слънцето гранитни блокове, усетихме вълна зашеметяващо силна топлина и бързо отминахме. Наоколо бе пусто и глухо, чуваше се само песента на цикадите и гукането на гълъб отдалече. Отминахме възвишението, поспряхме и се огледахме за скакалците, но двойките вкопчили се едно в друго насекоми бяха почти изчезнали. Тук-там се мяркаха няколко — едно връз друго, като пъстри щипки за пране, с кръгли черни очички. Само няколко. Пеперудите също почти не се виждаха. Само една-две кръжаха уморено над обляната в слънце трева.

От жегата ни боляха главите. Леко ни прилошаваше от миризмата на кръв.

В хотела се разделихме, без да си кажем и дума.

[Продължение в дясната страна на черната тетрадка под надписа „Пари“]

Преди няколко месеца получих писмо от „Помъгранит Ривю“, Нова Зеландия. Молеха ме да им изпратя разказ. Отговорих им, че не пиша разкази. Те ми отвърнаха с молба да им пратя „извадки от дневници, ако си водя такива“. Писах им, че не одобрявам публикуването на дневници, предназначени за един-единствен човек. За забавление съчиних въображаем дневник в стила на литературно списание от колониите или доминионите — изолираните от центровете на културата кръгове си служат с далеч по-официален тон от този на редакторите и читателите, да кажем, в Лондон и Париж. (Макар понякога да не съм съвсем сигурна в това.) Дневникът е писан от млад американец, който живее с издръжката от баща си, застрахователен агент. Има три издадени разказа и е написал една трета от роман. Пие много, но не толкова, колкото би искал да мислят хората. Пуши марихуана, но само когато го посещават приятели от Щатите. Презира „примитивния“ феномен, наречен Съединени американски щати.

16 април. На входа на Louvre. Спомних си за Дора. Момичето бе здравата загазило. Чудя се дали е решило проблемите си. Трябва да пиша на баща си. Последното му писмо ме засегна. Наистина ли вечно ще бъдем отчуждени? Аз съм творец — Mon Dieu!

17 април. Gave de Lyon. Сетих се за Лиз. Боже мой, та това беше преди две години? Как пропилявам живота си? Париж ми го открадна… трябва да препрочета Пруст.

18 април. Лондон, смяна на караула. Писателят е съвестта на човечеството. Сетих се за Мари. Дълг на писателя е да изостави жена си, родината си и приятеля си в служба на изкуството. А също — и любовницата си.

18 април. Пред Бъкингамския дворец. Джордж Елиът е Гисинг за богатия. Трябва да пиша на баща си. Останали са ми само 90 долара. Дали някога ще заговорим на един и същи език?

9 май. Рим. Ватикана. Сетих се за Фани. Боже мой, какви бедра! Като бели лебедови шии! Дали е имала проблеми? Писателят трябва да бъде Макиавели в кухнята на душата. Трябва да препрочета Том (Улф).

11 май. Campagna. Спомних си за Джери — убиха го. Salauds! Най-добрите умират млади. Няма да живея дълго. На трийсет ще се самоубия. Сетих се за Бети. За тъмните сенки на липите по челото й. Лицето й приличаше на череп. Целунах очните й ябълки, за да усетя бялата кост с устните си. Ако баща ми не се обади до следващата седмица, ще предложа този дневник за издаване. Нека му тежи на съвестта. Трябва да препрочета Толстой. Той казва повече от очевидни неща, но сега, когато действителността измества поезията в живота ми, мога да го приема в своя Пантеон.

21 юни. Les Halles. Говорих с Мари. Тя е много ангажирана, но ме дари с една нощ безплатно. Mon Dieu, направо се просълзявам, като се сетя! В мига на самоубийството ще си спомня, че жена на платената любов ми е дарила безплатно една нощ от любов. По-голям комплимент досега не са ми правили. Не журналистът, а критикът проституира с интелекта. Препрочитам „Фани Хил“. Възнамерявам да напиша статия със заглавие „Сексът е опиум за народа“.

22 юни. Cafe de Flore. Времето е река, която отнася в забвение листата на нашите мисли. Баща ми казва, че трябва да се прибера у дома. Нима никога няма да ме разбере? Пиша порно за Жул със заглавие „Слабини“. Петстотин долара, тъй че баща ми да върви по дяволите. Изкуството е огледало на непостигнатите идеали.

30 юли. Лондон. Обществена тоалетна, Лестър Скуеър. О, вие, изгубени градове на нашия урбанистичен кошмар! Сетих се за Алис. Сладострастието, което ме обзема в Париж, е съвсем различно от това, което изпитвам в Лондон. В Париж сексът е ароматизиран с je ne sais quoi. В Лондон той е просто секс. Трябва да се върна в Париж. Дали да не прочета Босюе? Препрочитам „Слабини“ за трети път. Доста добро произведение. В него вложих не най-доброто от себе си, а втората си същност. Порнографията е действителната журналистика на 50-те. Жул каза, че ще ми плати само триста долара. Salaud! Телеграфирах на баща си, че съм написал книга, която е приета за печат. Той ми изпрати хиляда долара. „Слабини“ е истинска храчка в лицето на Мадисън Авеню. Леотар е Стендал за бедния. Трябва да прочета Стендал.

Запознах се с младия американски писател Джеймс Шафър. Показах му дневника. Той беше възхитен. Заедно добавихме още около хиляда думи и той представи текста на едно малко американско списание като написано от негов приятел, твърде притеснителен, за да го предложи сам. Публикуваха го. Той ме покани на обяд да отпразнуваме случая. Разказа ми следната история: критикът Ханс П., много надут човек, написал статия за творчеството на Джеймс, което според него било гнило. Очаквало се критикът да пристигне в Лондон. Джеймс, който преди това се отнасял с безразличие към Ханс П., защото не го харесвал, сега изпратил ласкателна телеграма до летището и букет цветя в хотела. Когато Ханс П. пристигнал от летището, той го чакал във фоайето на хотела с бутилка скоч и втори букет. Предложил му да го разведе из Лондон. Ханс П. бил поласкан, но се чувствал неловко. Джеймс продължил в този дух през двете седмици на гостуването на Ханс П., като го гледал с възхищение. Когато Ханс П. си тръгвал, той заявил от висотата на своята нравственост: „Естествено навярно разбираш, че никога не разрешавам личните ми чувства да влияят върху съвестта ми на критик.“ Джеймс, „бесен от моралното унижение“, както сам се изрази, му отвърнал: „Д-а-а, да, разбирам, приятелю, но човешкият контакт е важен, нали?“ След две седмици Ханс П. написал статия за Джеймс, в която казвал, че гнилите елементи в творчеството му по-скоро се дължали на породения от състоянието на обществото открит цинизъм на младия човек, отколкото на трайни възгледи. Джеймс направо паднал от смях и се смял цял следобед.

Джеймс преобръща наопаки типичната представа за младите писатели. Всички те или поне повечето от тях, поначало твърде наивни, полусъзнателно или полунесъзнателно започват да използват наивността си като защитна маска. Джеймс обаче залага на картата да бъде „гнил“. Така например, изправен пред някакъв филмов режисьор, който, както винаги, се прави, че иска да създаде филм по разказ на Джеймс — „съвсем точно по разказа, като, разбира се, трябва да направим някои промени“ — Джеймс, с каменна физиономия, заеквайки от вълнение, цял следобед предлага все по-причудливи промени в името на касовия успех на филма, а режисьорът става все по-нервен. Но по думите на Джеймс нито едно негово смело предложение за промяна не можело да се мери с невъобразимите промени, които те били готови да направят. Накрая Джеймс си тръгнал, „останал без дъх от благодарност“. „Необяснимо защо“, те се обидили и повече не го потърсили. Или друг случай. На прием, на който присъства критик или някоя важна клечка, склонна да се надува, Джеймс току присяда в нозете му в очакване на благоволението му или го засипва с ласкателства. А след това примира от смях. Казах му, че подобно поведение е твърде опасно. Той ми отвърна, че не било по-опасно от позата на „честен млад творец, на завършена хармонична личност“. „Хармоничната личност — поде той с вид на мъдрец, като се почесва по чатала — е като червена наметка, развявана в лицето на бика Крез, или казано другояче, с нея бедният прикрива гениталиите си.“ Отвърнах: „Добре го каза, няма що…“, на което той рече: „Е, Анна, как тогава ще обясниш собствената си склонност да парадираш? Каква е разликата помежду ни?“

Съгласих се. И тогава, въодушевени от успеха с дневника на младия американец, решихме да съчиним друг дневник, уж написан от писателка на средна възраст, която е прекарала няколко години в африканска колония и е озарена от прозрения. Дневникът ще е предназначен за Рупърт, редактор на списание „Зенит“, който ме моли за нещо „най-после твое“.

Джеймс бе намразил Рупърт още при първата им среща — бил отпуснат, лигав, истеричен, интелигентен хомосексуалист.

Седмицата преди Великден. Руската православна църква в Кензингтън е отворила врати за посетителите си от средата на двайсети век. Вътре — трепкащи сенки, тамян, коленичили сведени статуи на невъобразимо благочестие. Огромен гол под. Няколко свещеници, потънали в ритуала на богослужението. Неколцина богомолци, превити на дъсчения под, свели глави доземи. Неколцина, но истински. Това бе действителността. Осъзнах го. В края на краищата повечето хора по света живеят с религията си, а безбожниците са малцинство. Безбожник ли? О, каква жизнерадостна дума за аскетичния съвременен безверник! Стоях права, докато другите коленичиха. Аз — с моето непреклонно „аз“ — усещах как коленете ми се огъват, но единствено аз упорито продължавах да стоя права. Свещениците — все мъже — тържествени, благопристойни. Група прелестно бледи малки момчета, очарователно потънали в тържествената набожност. Кънтящите, богати, мъжествени вълни на руското песнопение. Коленете ми омекват… И изведнъж усещам как коленича. Къде изчезна упоритата ми индивидуалност, която обикновено се съпротивлява? Все едно. Усещах по-дълбоки неща. Почувствах как тържествените фигури на свещениците се замъгляват и потрепват пред насълзените ми очи. Това вече бе прекалено. Изправих се и побягнах от тази не моя обител, от тази не моя тържественост… Може би занапред трябва да се представям като агностик, а не като атеист? Има нещо толкова аскетично в думата „атеист“, когато я съпоставям с пламенното благоговение пред бога на тези свещеници. „Агностик“ е къде-къде по-благозвучна дума. Закъснявам за коктейл. Няма значение, графинята не забелязва. Колко тъжно е, мисля си, както обикновено, да си графиня Пирели… несъмнено падение, след като си била метреса на четирима прочути мъже. Но смятам, че всички ние се нуждаем от жалките си маски, за да се защитим от жестокия свят. Залите, както винаги, са претъпкани с каймака на литературния Лондон. На мига зървам скъпия Хари. Така съм привързана към тия високи, русоляви англичани с конски физиономии — толкова са благородни. Разговаряме сред нелепата коктейлна врява. Той ми предлага да напиша пиеса по романа „Границите на войната“. Пиеса, която да не взема ничия страна, а да изтъква трагичните аспекти на колониализма, трагедията на белите. Така е наистина… какво е немотията, какво е гладът, недояждането, да си без покрив над главата, да изживяваш униженията на пешеходец (колко чувствителни, колко деликатни са определен тип англичани, далеч по-интуитивни от която и да е жена!) в сравнение с драмата, човешката драма, която произтича от дилемата на белите! Като слушам Хари, проумявам собствения си роман. И си спомням как само на един хвърлей оттук коленичилите върху студения под на руската църква са преклонили глава пред една по-висша истина. Дали не е моята истина? Уви, не! И все пак реших повече да не се наричам атеист, а агностик и да обядвам на другия ден със скъпия Хари, за да обсъдим пиесата ми. Когато се разделяме, той стиска ръката ми (о, тъй деликатно) — хладно, преди всичко романтично ръкостискане. Прибирам се вкъщи, по-близо до действителността от всеки друг път. И безмълвно се пъхам в чистото си тясно легло. Мисля си колко е важно всеки ден да си сменяш чаршафите. Колко чувствено (но не и сладострастно) удоволствие е да се мушнеш, току-що изкъпан, в хладни, чисти чаршафи и да зачакаш съня. О-о, каква щастливка съм само…

Великден.

Обядвах с Хари. Домът му е прекрасен! Хари вече бе нахвърлил как според него ще изглежда пиесата. Сър Фред му е близък приятел, който по негово мнение ще играе главната роля, и тогава естествено няма да възниква обичайният проблем кой да бъде дубльорът. Хари предложи промяна в развитието на историята. Млад бял фермер забелязва необикновено хубава и интелигентна африканска девойка. Опитва да й повлияе да продължи образованието си и да се издигне над семейството си — неуки туземци от резервата. Но тя не разбира правилно подбудите му и се влюбва. Когато той на свой ред обяснява (о, тъй внимателно) истинските си мотиви, тя се превръща в разярена жена и го нарича какъв ли не. Предизвиква го. Той съвсем търпеливо понася всичко. Тя обаче отива в полицията и го обвинява, че се е опитал да я изнасили. Той безмълвно посреща оклеветяването си. Отива в затвора, като само с поглед я укорява, а тя извръща очи засрамена. Така можело да се получи действително въздействаща драма! И тя според Хари щяла да символизира по-висшата духовност на белия човек, притиснат от историята, тласнат в животинската кал на Африка. Щяло да е толкова правдиво, толкова проникновено и новаторско. Истинското безстрашие се криело в стремежа да заплуваш срещу течението. Когато си тръгнах от дома на Хари, се запътих към къщи и усещах как правдата ме докосва с белите си криле. Вървях с бавни, ситни стъпки, за да задържа красивото усещане. А после веднага си легнах, изкъпана и пречистена, и зачетох „Подражание на Христос“, която ми даде Хари.

Хрумна ми, че всичко това е малко прекалено, но Джеймс каза „О, не!“, той го приемал. Джеймс излезе прав, но за съжаление в последния момент здравият разум надделя и реших да запазя мълчание. Рупърт ми прати бележка, че ме разбирал добре, някои преживявания били твърде лични, за да бъдат публикувани.

[На това място в черната тетрадка към страницата е прикачено индигово копие на къс разказ, който Джеймс Шафър написал след поканата да рецензира над десетина романа за литературно списание. Изпратил текста на редактора с предложение да бъде поместен вместо рецензията. Редакторът приел радушно разказа и на свой ред поискал разрешение за публикуване в списанието, като добавил: „Но къде е рецензията ви, мистър Шафър? Очаквахме да я публикуваме в броя.“ Именно в този миг Джеймс и Анна осъзнали поражението си. Разбрали, че нещо се е променило в този свят и тази промяна прави пародията невъзможна. В рамките на своите хиляда думи Джеймс написал една след друга сериозни рецензии за над десетината романа. С Анна повече не написали други пародии.]

„Кръв по банановите листа“

Ш-ш-ш-ш-ш, шумят бананови дървета и правят престарялата луна на Африка призрачна, пресяват вятъра. Призраци. Призраци на времето и болката. Черните криле на нощни птици, белите криле на нощни пеперуди прорязват, пресяват луната. Ш-ш-ш-ш, шумят бананови дървета и луната се плъзва, пребледняла от болка сред потрепващите от вятъра листа. Джон, Джон, припява моето шоколадово момиче, кръстосало нозе под тъмната стряха на колибата, с очи, загадъчно осветени от лунната светлина. Очи, които съм целувал в мрака, очи на жертва в безименна драма, която вече има име. О, Африка! Много скоро зелените бананови листа ще се сбръчкат, ще станат тъмночервени, прахта червена ще запламти, по-ярка и от току-що ярко начервените устни на тъмнокожата ми любима, подмамена от стоките и търгашеското сладострастие на белия търговец.

— Заспи сладък сън, Нони, луната е станала заплашително четирирога, а аз вплитам твоята и моята съдба в съдбата на народа ни.

— Джон, Джон — нашепва моята девойка и гласът й е като отронена въздишка на копнежа, като въздишка на пламтящите листа, ухажващи луната.

— Заспи сладък сън, моя Нони.

— В абанос се е превърнало сърцето ми от мъка и от вината в моята съдба.

— Заспи и забрави, моя Нони, омраза не изпитвам. Тъй често виждах как белият отправя погледи-стрели към теб, към кръшните ти разлюлели се бедра, о, моя Нони. Тъй често виждах. Виждах го, както виждам бананови листа да отвръщат на луната и копията бели на дъжда да пронизват канибалски изнасилената пръст на нашата земя. Заспи и забрави.

— Но, Джон, любими, призлява ми при мисълта за тази изневяра, о, скъпи Джон, любими мой, но все пак обладана бях насила, без аз да влагам истинската си душа, от белия човек магазинер.

Ш-ш-ш-ш-ш, шумят бананови листа и черните среднощни птици вещаят смърт за бледоликата луна.

— Но, Джон, любими, аз купих само мъничко червилце, червилце мъничко аз само купих, за да направя жадните си устни по-прелестни за теб, любими мой, ала когато го купувах, в миг зърнах очите му, студено сини, да гледат хищно девичи ми бедра. И аз побягнах, затичах се, любими, далеч от магазина към моята любов, към теб, към теб, с устни, начервени за теб, о Джон, любими мой.

— Заспи сега, ти, моя Нони. Не стой с кръстосани нозе насред сенките ехидни на луната. Не стой така, окъпана в сълзи от мъка, която е и моя мъка и мъка на нашия народ, не чакай тъй от мене прошка, прощавам ти, сега, завинаги, на тебе, Нони, девойко моя.

— А любовта ти, скъпи Джон, къде е любовта ти, Джон, към мен?

О-о, тъмните извивки на змия червена на омразата, която се промушва в корените на бананово дърво и се надига пред решетката на моята душа.

— Моята любов, о, Нони, принадлежи на теб и на нашия народ, за да прогони на омразата червената змия.

— Ох-ох — изстенва моята любов, Нони моя ненагледна, пронизана дълбоко в тайнствената си утроба от похотта на белия човек, от похотта да притежаваш, от похотта търгашка.

— О-ох-ох-ох — простенват стариците в колибите, когато улавят моята решимост в духналия вятър и във въздишката на осквернените бананови листа. Вие, многогласи ветрове, мъката ми огласете по света широк! И ти, змийо, зарита в шепнещата пръст, ухапи петата на безчувствения свят, за да отмъстиш за мен!

— Ох-ох, скъпи Джон, и що да сторя с детето, което нося, що тегне под сърце ми? Ще го даря на теб, о, скъпи Джон, любими мой, а не на омразния бял мъж от магазина, който препъна безумно бягащите ми нозе и ме повали в тъмната трева по залез-слънце, в предателския миг, когато неведомият мрак обладава бедната земя.

— Заспи, заспи, девойко моя, моя Нони, детето част е от света широк, белязано е от съдбата и от тайнството на смесената кръв, то е дете, което ще се роди в сянката на мъстта, дете на виещата се змия на моята омраза.

— Ох-ох — стене моята любов и се гърчи силно в тайнствените сенки под стрехите на колибите.

— О-ох-ох — стенат старите жени, доловили моята решимост, старите жени, заслушани в потока на живота, старите жени с пресъхнали утроби, отдали всичко на живота, заслушали се от колибите в стоновете заглушени на живите отвън.

— Заспи сега, моя Нони. Ще се върна пак при теб след безчет години. Сега изпълнен съм с решимост. Не ме възпирай.

Тъмносини и зелени са призраците в лунните лъчи, призраци, извикани от моята омраза. И тъмнокървава е змията в лилавия прах под бананови листа. Сред безчет ответи — един-единствен. Сред милион големи цели — една-единствена. Ш-ш-ш-ш-ш, прошумоляват бананови листа, а моята любов простенва: Джон, и къде ще идеш ти далеч от мен, от мен, жената, която вечно чака те с утроба, тръпнеща от страст?

Отивам аз сега в града, където по сивите улици на белоликия се размахва оръжие, ще намеря там братята си и ще втъкна в ръцете им червената змия на омразата и заедно ще открием сладострастието на белия мъж и ще го убием, за да не се раждат вече по банановите дървета странни плодове, да не стене веч пръстта на изнасилената ни земя и да не плаче прахта в душите ни за дъжд.

— Ох-ох-ох — простенват старите жени.

В заплашителната лунна светлина проехтява писък, писъкът на неведомо убийство.

Моята Нони, свита на две, се промъква в колибата и червеникавозелените сенки опустяват, както е пусто сърцето ми, обладано от една-единствена отровна цел.

Абаносов мрак покрива с омраза листата, гръм разцепва джакарандовите дървета. Безшумните овални лапи се изпълват с тъмна мъст. Ш-ш-ш-ш-ш, шумолят бананови листа и превръщат престарялата луна в призрак. Тръгвам, прошепвам на банановите листа. Безброй низки страсти разкъсват преплитащите се сънища на смутената гора.

Промъквам се с обречени нозе и ехото на пръстта е черно като тресавище в люлката на времето. Минавам покрай банановите дървета и червените змии на любящата омраза шепнат зад мен: Върви, човече, в града да мъстиш. А луната хвърля върху банановите листа кървавочервени отблясъци и те пропяват ш-ш-ш-ш-ш, пищят, плачат и стенат, о, червена е моята болка, кървавочервена е виещата ми болка, червени и кървавочервени са ронещите се в звънтящата лунна светлина листа на моята омраза.

[Тук в тетрадката е прикачена рецензия за „Границите на войната“, изрязана от „Съветска литература“, август 1952.]

Наистина потресаваща е експлоатацията в британските колонии, обрисувана в този смел дебютен роман, написан и публикуван под самия нос на потисниците, за да разкрие пред света истинския лик на британския империализъм! И все пак, въпреки възхищението от смелостта на младата писателка и будната й обществена съвест не можем да затворим очи пред неправилното ударение, което тя поставя върху класовата борба в Африка. Това е историята на млад пилот, истински патриот, обречен скоро да загине за отечеството във великата антифашистка война, попаднал сред група така наречени социалисти, които си играят на политика. Отвратен от светските забавления на тази хайлайфна банда богати космополити, той се обръща към народа, към обикновено чернокожо момиче, което му отваря очите за действителния живот на работническата класа. И точно тук е слабото място на този роман, който, макар и написан от най-благородни подбуди, представя невярна картина. Защото какво общо може да има млад английски аристократ с дъщерята на готвач? Това, което един автор би трябвало да търси в своята творческа голгота за постигане на художествена правдивост, е типичното. Описаната ситуация не е и не може да бъде типична. Да предположим, че въпросната млада писателка в своя щурм към хималайските върхове на истината бе представила своя герой като млад бял работник, а героинята си като осъзната африканска работничка във фабрика. Само в подобна ситуация тя би могла да намери верния отговор — политически, социален и духовен — който би хвърлил светлина върху предстоящата битка за свобода в Африка. Къде са работническите маси в този роман? Къде са класовоосъзнатите борци? Отсъстват. Талантливата млада писателка не трябва да се отчайва. Високите върхове на изкуството са само за силните духом. Напред! За да излезе истината наяве пред целия свят!

[Рецензия за „Границите на войната“, „Съветска газета“, август 1954.]

Колко величествена и неукротима е Африка! Какво великолепие се разкрива пред очите ни от страниците на този току-що достигнал до нас роман от Великобритания, описващ военни събития сред долините и джунглите в самото сърце на африканския континент.

От само себе си се разбира, че типичните образи в изкуството се различават по форма и съдържание от научните понятия за типичност. Авторката започва книгата си с твърдение, което макар и да напомня за социологическите брътвежи на Запада, все пак изразява дълбока истина, а именно: „Казват, че грехопадението сполетяло Адам, след като вкусил ябълката. Аз обаче заявявам, че това се е случило заради собственическите му страсти, защото постоянно е повтарял: «аз», «мое», «на мен» и така нататък.“ Това начало ни изпълва с големи очаквания към книгата, които обаче не се оправдават. И все пак нека приветстваме авторката за романа, с който ни е дарила, и да гледаме с надежда към това, с което би могла действително да ни дари в бъдеще, когато осъзнае, че истинската художествена творба е революционна по своята същност — завладяващо съдържание, идеологическа дълбочина, хуманност, както и естетически достойнства. С навлизането в книгата чувството става все по-наситено — колко възвишени, колко покъртително дълбоки могат да бъдат човешките характери, създадени в този все още недостатъчно развит континент. Завладялото те чувство дълго не те напуска и непрекъснато поражда въпроси в душата ти. Защото младият английски летец и доверчивото чернокожо момиче, които се врязват завинаги в съзнанието благодарение на силните внушения на авторката, не са типични за дълбокия нравствен потенциал на бъдещето. Нашите читатели, драга авторке, ти заявяват в хор: „Продължавай да твориш! Не забравяй, че изкуството трябва да се къпе в кристалната светлина на истината! Не забравяй, че процесът на създаване на нови реалистични форми в литературата на Африка и изобщо на развиващите се страни със силно националноосвободително движение е сложен и труден процес.“

(Рецензия за „Границите на войната“ в съветското списание „Литература за национално освобождение“, декември 1956.)

Борбата срещу колониалното потисничество в Африка има своите Омировци и Джек-Лондонци. Има и своите дребни психоанализатори, макар те да не са лишени от известен талант. Сега, когато черните маси се надигат и националните движения ежедневно извършват героични подвизи, какво би могло да се каже за един роман, хроника на любовна история между млад британец с оксфордско образование и чернокожо момиче? Девойката е единствената представителка на народа си в книгата и въпреки това образът й остава неясен, статичен, неудовлетворителен. Авторката трябва да вземе пример от нашата литература, литературата на оптимизма и прогреса, и да осъзнае, че отчаянието е пагубно за индивида. Това е роман на отрицанието. В него се долавят фройдистки влияния. Не липсват и елементи на мистицизъм. Що се отнася до групата „социалисти“, обрисувани в книгата, авторката прибягва до сатирата, но твърде неуспешно. Има нещо нездравословно, дори двусмислено в подхода й. Нека да вземе пример от Марк Твен, чийто здравословен хумор е тъй скъп на прогресивния читател, и да се научи как да накара човечеството да се смее на всичко, което в хода на историята се е превърнало в назадничаво, отживяло, мъртво.

[Продължение на червената тетрадка:]

13 ноември 1955

След смъртта на Сталин през 1953 в Комунистическата партия започват процеси, които според старите партийци били напълно невъзможни до този момент. Мнозина бивши и настоящи комунисти се събират да обсъждат какво се случва вътре в партията, в Русия и във Великобритания. На първото събрание, на което ме поканиха (вече мина година, откакто напуснах партията), присъстваха девет настоящи и пет бивши партийци. Никой от нас, бившите, не беше наречен с обичайната дума „предател“. Срещнахме се като социалисти с пълно доверие един към друг. Дискусията ни постепенно се разгърна и се оформи някакъв план — да се отстрани „мъртвата бюрокрация“ в ядрото на партията, за да може тя да се промени из основи, да стане действително британска партия, без онази абсолютна лоялност към Москва и без задължението да разпространява лъжи и т.н., тоест да се превърне в истински демократична партия. Отново се озовах сред хора, изпълнени с ентусиазъм и целеустременост — сред тях имаше и напуснали партията преди много години. Планът за действие може да се обобщи така: а) Партията, освободила се от „твърдолинейните“ и неспособните да мислят поновому след дългите години на лъжи и двойни игри, да излезе с изявление, в което да се разграничи от миналото си. Това на първо място, б) Да се преустановят всякакви връзки с чуждестранни комунистически партии с надеждата, че те също ще се обновят и ще скъсат с миналото си. в) Да се свикат десетките хиляди хора, които някога са били комунисти, но с отвращение са напуснали партията, и да се приканят отново да влязат в обновената партия, г) Да се…

[На това място в червената тетрадка са пъхнати десетки изрезки от вестниците относно Двайсетия конгрес на КПСС, писма от най-различни хора по политически проблеми, дневния ред на политически събрания и какво ли още не. Цялата купчина бе стегната с ластик и приложена към страницата. После пак следваше текст с почерка на Анна:]

11 август 1956

Не за пръв път в живота си осъзнавам, че съм посветила седмици, дори месеци на неистова политическа дейност и не съм постигнала абсолютно нищо. При това можех да предвидя, че така ще стане. Двайсетият конгрес удвои и утрои броя на хората както вътре, така и извън партията, които искат да се учреди „нова“ компартия. Снощи бях на събрание, което продължи почти до зори. Накрая един мъж, който до този момент изобщо не се бе обаждал, социалист от Австрия, направи кратко хумористично изказване, нещо в този дух: „Скъпи другари, слушам ви и се чудя на непреклонната ви вяра в хората! Това, което разисквате, се свежда до следното: добре знаете, че в Британската компартия членуват хора, напълно покварени от дългогодишната работа в сталинистка атмосфера. Знаете, че те ще направят всичко възможно да задържат позициите си. Знаете го, защото тази вечер тук посочихте стотици примери как се манипулират решения, как се фалшифицират тайни гласувания, как се действа с подставени лица, как се лъже, как се изкривява истината. Няма начин те да бъдат свалени от отговорните постове с демократични средства отчасти защото са безскрупулни, но и защото половината партийни членове са прекалено наивни и вярват, че е невъзможно лидерите им да си служат с толкова нечестни средства. Но всеки път, когато стигнете до решителен момент в дискусиите, вие спирате и вместо да стигнете до очевидни изводи, си създавате илюзии и говорите така, сякаш единственото нещо, което трябва да се направи, е да се приканят съответните отговорни другари да се оттеглят, тъй като това би било в интерес на самата партия. Все едно предлагате на професионален взломаджия да се оттегли, защото ловкостта му придавала на професията лоша репутация.“

Всички се засмяхме, но продължихме дискусията. Сякаш хумористичният тон не изискваше сериозен отговор.

После размишлявах върху това изказване. Преди много време бях стигнала до заключението, че на политическо събрание истината обикновено изплува точно в подобна реч или в подхвърлена реплика тъкмо защото тонът им не отговаря на тона на събранието. Хумористична, сатирична, дори гневна или злъчна — да, това е истината и всички дълги речи и тиради са безсмислени.

Току-що прочетох какво съм написала на 13 ноември миналата година. Изумена съм от наивността ни. И все пак наистина бях вдъхновена от възможността да се създаде нова, демократична компартия. Наистина мислех, че е възможно.

20 септември 1956

Престанах да ходя по събрания. Казват ми, че идеята да се създаде нова, действително британска компартия като пример и алтернатива на съществуващата КП набирала скорост. Хората обсъждат — очевидно без всякакви опасения — съществуването на две конкурентни компартии. И все пак е ясно какво ще се случи. Енергията и на двете ще се насочи към взаимни обвинения и отричане правото на другата да се нарича комунистическа. Чудесна рецепта за фарс. Ала не по-малко нелепа е идеята да се изхвърли „старата гвардия“ чрез демократични средства и партията да се реформира „отвътре“. Нелепо. И все пак месеци наред бях обсебена от тази идея като стотици други нормални, интелигентни хора, занимавали се години с политика. Мисля, че единственият житейски опит, който хората не са в състояние да усвояват, е политическият.

Десетки хора се отдръпват от Компартията отчаяни. Парадоксалното е, че отчаянието и цинизмът им сега са точно толкова силни, както и предишната им лоялност и наивност. Хора като мен, които преди не са хранели големи илюзии (всички обаче имахме известни илюзии — моята бе, че антисемитизмът е „невъзможен“), сега запазват спокойствие и са готови да започнат отначало, като се примиряват с факта, че Британската компартия вероятно ще се свие до малка секта. Сегашният лозунг е: „Да се преосмисли социалистическата идея.“

Днес ми се обади Моли. Томи се е присъединил към новата група млади социалисти. Каза ми, че седяла на сбирките им в ъгъла и слушала дискусиите. Струвало й се, че се е върнала „стотина години“, във времето на своята младост, когато постъпила в Компартията.

— Анна, направо невероятно! Наистина странно. Какви са само тези, младите! Нетърпими към настоящата компартия, и то с основание, нетърпими и към Лейбъристката партия и няма да се изненадам, ако и за това излязат прави, само няколкостотин души са, пръснати из цяла Великобритания, но говорят така, сякаш Великобритания ще стане социалистическа страна най-много след десетина години, и то, разбира се, благодарение на техните усилия. Нали разбираш, говорят, сякаш те ще управляват новата, красива, социалистическа Великобритания, която ще се пръкне следващия вторник. Имах чувството, че са луди… или че аз съм полудяла… Но най-интересното е, че са също като нас на младини, нали разбираш? А? Дори употребяват онази ужасна терминология, на която години сме се смяли, и то сякаш току-що са я измислили самите те.

Отговарям:

— Сигурно, Моли, си доволна, че Томи е станал социалист, а не го е обзел кариеризмът?

— Така е наистина. Само че не би ли трябвало да са по-интелигентни от нас, Анна?

[Продължение на жълтата тетрадка:]

„Сянката на третия“

От този момент нататък „третият“ — отначало съпругата на Пол, после младежкото „аз“ на Ела, оформило се в резултат на фантазиите за съпругата на Пол, и накрая споменът за самия Пол — се превръща в същинската Ела. Когато Ела се разкъсва и разпада, тя се вкопчва здраво в представата си за цялостната, здрава и щастлива Ела. Връзката между трите превъплъщения на „третия“ трябва да е напълно ясна. Тази връзка изразява нормалното, но в още по-голяма степен традиционализма, възгледите и чувствата, свойствени за „стандартния“ начин на живот, с който Ела отказва да има нещо общо.

Ела се мести в ново жилище. Джулия негодува. Поведението й разкрива скрита досега страна във взаимоотношенията им. Джулия е властвала над Ела. Ела е привикнала да приема това положение или поне е умеела да се преструва, че го приема. По природа Джулия е широко скроена — сърдечна, топла, щедра. Сега обаче стига дотам да се оплаква пред общи приятели, че Ела я използвала и гонела личния си интерес. Ела, озовала се сама със сина си в неугледния, голям, мръсен апартамент, който трябва да изчисти и боядиса, решава, че донякъде Джулия има право да я упреква. Защото в известен смисъл е била доброволна затворничка, със спотаено чувство за независимост. Когато се изнесе от къщата на Джулия, все едно дъщеря напусна майка си. Или пък, мисли си Ела с иронична усмивка, припомняйки си грубите подмятания на Пол, че била „женена за Джулия“, като разтрогване на брак.

Известно време Ела се чувства по-самотна от когато и да било. Често мисли за прекършеното си приятелство с Джулия. Джулия е най-близкият човек на Ела, ако под близост се разбира взаимно доверие и споделяне на преживяванията. Но сега приятелството им е помрачено от неприязън, дори омраза. И Ела все по-често мисли за Пол, който я заряза преди месеци. Всъщност вече преди повече от година.

Ела разбира, че съвместният й живот с Джулия я е предпазвал от определен вид внимание. Сега тя определено е в категорията „сама жена“ и макар досега да не си е давала сметка, то е съвсем различно от „две жени под един покрив“.

Пример. Три седмици след като се премества в новия апартамент й се обажда д-р Уест. Казва й, че жена му е заминала на почивка и я кани на вечеря. Ела отива и въпреки внимателно подхвърлените намеци за отсъствието на съпругата, изобщо не допуска, че това не е служебна среща. На самата вечеря постепенно проумява, че д-р Уест й предлага връзка. Сеща се за грубата реплика, която той усърдно й бе предал, след като Пол я остави, и преценява, че сигурно той още тогава си я е набелязал за подобен случай. Разбира още, че ако го отблъснела тази вечер, той щял да прибегне до списъче с три-четири други жени, както вметна злобничко: „Има и други, да знаеш. Няма да ме обречеш на самота.“

Ела започва да наблюдава какво става в службата и забелязва, че към края на седмицата Патриша Брент променя отношението си към д-р Уест. Резкият й, делови, професионален тон се смекчава и става почти момински. Патриша е последна в списъчето след неуспешните му опити с две секретарки. Ела наблюдава и злорадства, че накрая опира до най-малко желаната; гневи се от името на всички жени, защото Патриша Брент определено му е благодарна и е поласкана; ужасена е, че един ден и тя самата може да опре до ухажванията на някой д-р Уест; макар и бясна, се забавлява при мисълта, че след като го отблъсна, д-р Уест не пропусна да подхвърли: „Ти не ме искаш, но знай, че на мен не ми пука!“

Всички тези чувства са тревожно бурни и идват от някакво вътрешно раздразнение, което няма нищо общо с д-р Уест. На Ела й е неприятно, че ги изпитва и се чувства засрамена. Пита се защо не усеща съжаление към д-р Уест, мъж на средна възраст, не особено привлекателен, с добра, но вероятно твърде скучна жена. Защо пък да не потърси малко романтика? Но тези мисли не й помагат. Тя не го понася и го презира.

Когато среща Джулия в дома на обща приятелка, отношенията им са хладни. Уж съвсем случайно Ела й разказва за д-р Уест. Само след няколко минути те отново се държат тъй приятелски, сякаш никога не е имало отчуждение помежду им. Но сега ги сближава нещо, което винаги е било на втори план в предишните им отношения — нападките към мъжете.

Като чува историята с д-р Уест, Джулия на свой ред разказва друга. Актьор от театъра, където играела, я изпратил една вечер, качил се у тях за чаша кафе и започнал да се оплаква от брака си. Джулия обяснява: „Бях много мила и както обикновено, му дадох полезни съвети, но толкова ми е писнало от тази стара история, че ми идеше да закрещя.“ В четири сутринта Джулия му казала, че е уморена и че той трябва да си върви. „Представи си, скъпа, реагира така, сякаш изрекох смъртна обида. Усетих, че ако не преспи с мен тази вечер, мъжката му гордост ще бъде дълбоко наранена и аз, какво да правя, легнах.“ Мъжът обаче се оказал импотентен, а Джулия се забавлявала. „На сутринта ме попита може ли да дойде отново вечерта. Каза, че най-малкото било редно да му дам възможност да се отсрами. Поне не му липсваше чувство за хумор.“ И така, въпросният мъж прекарал втора вечер у Джулия. Със същия резултат. „Разбира се, тръгна си към четири, та малката му женичка да си мисли, че е работил до късно. Когато си тръгваше, се обърна към мен и каза: «Ти направо кастрираш мъжете. Щом те видях, го разбрах».“

— Боже господи! — възкликна Анна.

— Така ми рече! — настървено отвърна Джулия. — И най-чудното е, че е свестен човек. Искам да кажа, никога не бих очаквала подобно нещо.

— Не е трябвало да лягаш с него.

— Нали знаеш как става… Винаги идва момент, когато мъжът изглежда толкова уязвим в своята мъжественост, че ти става мъчно и ти се приисква да го окуражиш.

— Да, но после така те изритват, че се чудя защо го правим.

— Така е, но май никога няма да поумнея.

След няколко седмици Ела среща Джулия и й разказва следното: „Четирима мъже, с които дори не съм флиртувала, ми се обадиха, че жените им заминали и в гласовете им долавям прелестно игриви нотки. Направо не е за вярване — работиш с някой мъж години наред, но стига жена му да замине и той веднага променя гласа си и си въобразява, че ще се претрепеш да тичаш към леглото му. Какво според теб си мислят, дявол да ги вземе?“

— По-добре да не мислим за това.

В желанието си да каже успокоителна, сърдечна дума (и осъзнавайки, че често говори така и с мъже, за да ги омае и успокои) Ела отвръща:

— Е, докато живеех при теб, поне това не се случваше. А то само по себе си е невероятно, нали?

За миг Джулия цялата грейва, сякаш казва: Е, значи все за нещо е имало полза от мен…

Настъпва неловко мълчание. От малодушие Ела пропуска възможността да напомни на Джулия колко зле се е държала, когато тя се изнасяше, пропуска мига да си кажат всичко открито. И в последвалото неловко мълчание витае естественото продължение на въпроса „А то само по себе си е невероятно, нали?“ — дали пък не са ни смятали за лесбийки?

Ела и преди си го бе мислила и мисълта я бе забавлявала. Но сега си казва: Не може да бъде. Ако са ни смятали за лесбийки, щяха да ни се лепят на тълпи, такива неща привличат мъжете. Не съм срещала мъж, който, кога открито, кога неволно изтървал се, да не се впуска с удоволствие по темата за лесбийките. Нищо не подхранва толкова мъжкото тщеславие, колкото да се вживеят в ролята на спасители на заблудени жени.

Ела усеща настървението, с което изрича тези думи в съзнанието си, и е направо потресена. Вкъщи се опитва да анализира обсебилата я ожесточеност. Усеща я като отрова в кръвта си.

Мисли си, че всъщност не е станало нищо по-различно от това, което й се е случвало цял живот. Женени мъже, останали за малко без съпруги, гледат да завъртят любов с нея и така нататък, и така нататък, а само преди десетина години дори не би го забелязала, нито би им обърнала внимание. Тогава тя възприемаше подобни неща като част от плюсовете и минусите на „свободната жена“. Но сега разбира, че преди десетина години е усещала нещо, без да го съзнава. Чувствала е удовлетворение, превъзходство над тези съпруги, защото тя, Ела, свободната жена, е далеч по-вълнуваща от скучните, вързани за дома си жени. Сега, като се обръща назад, осъзнава това чувство и се срамува.

Мисли си също, че говори с Джулия като озлобена стара мома. Мъжете. Врагът. Те. Решава повече да не споделя с Джулия или поне да смени тона си на хладно озлобление.

Скоро се случва следното. В редакцията Ела работи със свой колега върху поредица статии със съвети по емоционални проблеми — за тях най-често им пишат. Няколко вечери Ела прекарва в редакцията насаме с този мъж. Трябва да излязат шест поредни статии и всяка има две заглавия — едното официалното, а другото шеговито, с което двамата с колегата й се забавляват. Например „Скучно ли ви е понякога у дома?“ за Ела и Джак е „Помощ! Полудявам!“. А „Съпругът, който пренебрегва семейството си“ става „Мъжът ми кръшка“. И така нататък. Ела и Джак умират от смях и се майтапят с прекалено елементарния стил на статиите, но въпреки това ги пишат добросъвестно и много старателно. И двамата съзнават, че с шегите си се опитват да надвият бликналите в прииждащите писма отчаяние и болка, които дори те не вярват, че статиите им ще облекчат.

Последната вечер на съвместната им работа Джак откарва Ела до дома й. Той е женен, с три деца и е към трийсетте. Ела много го харесва. Предлага му питие и той се качва с нея. Тя знае, че скоро ще настъпи моментът, когато той ще й предложи да правят любов. Същевременно си мисли, Не ме привлича, но може и да се увлека, ако прогоня сянката на Пол. Откъде да знам дали няма да се увлека, ако преспя с него? В края на краищата и Пол не ме привлече от пръв поглед. Тази мисъл я изненада. Седи, слуша младия човек, който се старае да я забавлява и си мисли, Пол често казваше уж на шега, но всъщност напълно сериозно, че не съм била влюбена в него в началото. Сега и аз го мисля. Но не е вярно. Вероятно го мисля само защото той така твърдеше… Но нищо чудно, че никой мъж не събужда интереса ми, щом постоянно мисля за Пол.

Ела преспива с Джак. Определя го като акуратен тип любовник. „Не е чувствен, но се е научил да прави любов най-вероятно от някой наръчник «Как да задоволиш жена си».“ За него удоволствието се изразява в мисълта, че е вкарал жена в леглото си, а не от самия секс.

След това и двамата са весели, дружелюбни и се разбират все така добре, както по време на съвместната им работа в редакцията. Но Ела едва сподавя желанието си да заплаче. Тя добре познава тази внезапна депресия и я потиска, като си казва, Това не е депресия, а чувство за вина, но не моя вина, а вина от миналото, заради двойния стандарт, който отхвърлям.

Джак казва, че вече трябва да се прибира и започва да говори за жена си.

— Тя е добро момиче — отбелязва той и Ела буквално изстива, като долавя снизхождението в гласа му. — Много внимавам да не ме усети, когато кръшкам. Естествено на нея й идва много, тъй като е вързана с децата вкъщи, а те не са едно и две, но тя се справя. — Седнал в леглото на Ела, той завързва вратовръзката си и се обува. Гладкото му, по момчешки открито лице излъчва благоразположение. — Имам късмет с благоверната — продължава той, но за миг в гласа му се долавя неприязън към жена му и Ела веднага разбира, че той ловко ще използва тази си изневяра да кори жена си. Цял грее от самодоволство не заради насладите на любовта, които почти не познава, а защото е доказал нещо на себе си. Сбогува се с Ела, като казва:

— Отново надявам хомота. Жена ми е най-добрата на света, но не е най-забавният събеседник.

Ела едва успява да се овладее да не му отвърне, че жена с три малки деца, затворена в къща в предградията само с един телевизор, трудно може да разкаже нещо особено забавно. Сама се смайва от обсебилото я възмущение. Знае, че жената, съпругата, която го очаква на мили оттук, някъде в другия край на Лондон, още с влизането му в спалнята ще разбере по напереното му самодоволство, че е преспал с друга жена.

Ела решава: а) да се въздържа от секс, докато не се влюби и б) да не обсъжда случилото се с Джулия.

На другия ден се обажда на Джулия, срещат се да обядват и тя й разказва всичко. Докато говори, се удивлява на парадокса, че макар досега упорито да е отказвала да споделя собствените си преживявания с Патриша Брент или поне да се включи в саркастичните нападки на редакторката срещу мъжете (Ела смята, че собствената й настървеност постепенно ще премине в саркастичната, почти добродушна критика на Патриша и се зарича да не допуска това), с такава готовност споделя всичко с Джулия, чиято язвителност лесно прераства в смазващо презрение. За сетен път Ела решава да не подема подобни разговори с Джулия, защото мисли, че ако две приятелки ги сближават хулите по адрес на мъжете, те са лесбийки, в психологически, не във физически смисъл.

Този път удържа на думата си да не споделя с Джулия. И се чувства изолирана и самотна.

И тогава се случва нещо различно. Започват да я измъчват сексуални желания. Те я плашат, защото не помни да е изпитвала потребност от секс заради самия секса, без да го свързва с определен мъж, или поне не и от пубертета насетне, но дори тогава сексуалните й желания се пораждаха от фантазиите й за някой мъж. А сега не може да спи, мастурбира, при това наред с въображаемото чувство, че мрази мъжете. За Пол не се и сеща — забравила е топлия, силен мъж на любовта си, помни само циничния предател. Сексуалните желания я мъчат в абсолютен вакуум. Чувства се напълно унизена, защото според нея това й състояние означава, че зависи от мъжете за секса, че й е нужно да я „обслужват“, „задоволяват“. Умишлено е толкова груба в мислите си, за да се самоунижи.

И тогава изведнъж проумява, че се заблуждава и за себе си, и за жените изобщо, че никога не бива да забравя това свое прозрение, защото когато бе с Пол, сексуалните й желания бяха изцяло зависими от него — ако отсъстваше известно време, тя не изпитваше сексуален глад до завръщането му, а сегашният й мъчителен копнеж не е глад за секс, а заради цялостната й емоционална неудовлетвореност от живота. И когато отново обикне някого, ще възвърне нормалното си състояние, което ще рече, жена, чиято сексуалност е на приливи и отливи в зависимост от тази на мъжа до нея. Така да се каже, женската сексуалност се управлява от мъжа, ако той е мъж на място. В известен смисъл той приспива жената и тя не мисли за секс.

Ела се вкопчва в това свое прозрение и си мисли, Всеки път, когато в живота стигна до сушаво време, до мъртъв период, винаги постъпвам така — вкопчвам се в някакви думи или фрази, изразяващи някакво прозрение дори да са мъртви и безсмислени, но напълно съзнавам, че животът отново ще потече и фразите ще оживеят. Но колко странно е, че човек се вкопчва в някакви си думи, които му вдъхват вяра.

Междувременно разни мъже я ухажваха, но тя им отказваше, защото знаеше, че не може да ги обикне. Непрекъснато си повтаряше: Няма да легна с мъж, докато не почувствам, че мога да го обикна.

Но след няколко седмици й се случва нещо странно. На някакво парти среща един мъж. Тя отново е тръгнала съвсем съзнателно по гости, макар да я ужасява мисълта, че „отново е на пазара“. Мъжът е сценарист, канадец. Физически не я привлича кой знае колко. Но е интелигентен, с онзи умерен, улегнал, презокеански хумор, който й допада. Жена му, която присъства на партито, е красива, с красота като че ли по професионално задължение. На другата сутрин мъжът пристига в апартамента на Ела без предупреждение. Носи джин, тоник, цветя и разиграва етюда „мъж идва да прелъсти момиче, което е срещнал на парти предишната вечер, с цветя и джин“. Ела се забавлява. Пият, смеят се, шегуват се. Както се смеят, стигат до леглото. Ела доставя удоволствие. Тя не чувства нищо и е готова да се закълне, че и той не изпитва нищо. В мига, в който той проникна в нея, й хрумва, че той просто си е поставил за цел да я обладае, и това е всичко. Мисли си, Е, аз също го правя, без да влагам каквито и да е чувства, така че защо го критикувам? Не е справедливо. Но изведнъж се изпълва с негодувание, Та нали точно в това е проблемът! Мъжкото желание събужда желание и у жената или поне така би трябвало да бъде, така че имам право да бъда критична.

После пак пият и се шегуват. Тогава той, без каквато и да е връзка с разговора, изневиделица казва:

— Имам жена, която обожавам. Имам и работа, която харесвам. А сега си имам и момиче.

Ела съзнава, че тя е въпросното момиче и че идеята му да спи с нея е някакъв проект или план за напълно щастлив живот. Съзнава и че той очаква връзката им да продължи и дори не се съмнява, че ще продължи. Ела намеква, че що се отнася до нея, отношенията им са приключили, но като чува това, по лицето му пробягва сянка на грозно уязвено честолюбие, макар че тя изрича думите си нежно, меко, сякаш отказът й е заради независещи от нея обстоятелства.

Той я оглежда с каменна физиономия:

— Какво има, бейби, не те ли задоволих? — пита той уморено, недоумяващ.

Ела бърза да го успокои, че я е задоволил напълно, макар да не е така. Но разбира, че вината не е негова — не е достигала истински оргазъм, откакто Пол я напусна.

Отговаря сухо, въпреки усилията си.

— Е, мисля, че и двамата го правим насила.

С каменно изражение той отново я оглежда с уморен, хладен поглед.

— Имам красива жена — казва той. — Но тя не ме задоволява сексуално. Имам нужда от повече.

Думите му карат Ела да млъкне. Усеща, че внезапно се е озовала на ничия земя — територия на извратените чувства, с която тя няма нищо общо, макар за кратко да е свърнала натам. Осъзнава, че той не разбира какво не е наред в предложението му. Има голям пенис. Добър е в леглото. Това е достатъчно. Ела се изправя мълчаливо, като си мисли, че уморената му чувственост в леглото е другото проявление на хладната му, светска умора в обществото. Той се изправя и я поглежда отгоре. Ето, сега, мисли си Ела, сега ще изригне, ще ми го върне.

— От опит знам — провлачва той с остри нотки на накърнено честолюбие, — че не е задължително жената в леглото ти да е красива. Достатъчно е да се съсредоточиш върху една част от тялото й, независимо коя. Винаги има нещо красиво дори у една грозна жена. Например ухо. Или ръка.

Ела изведнъж прихва и търси погледа му в очакване и той да се засмее. Защото през няколкото часа преди да се озоват в леглото не спряха да се шегуват и смеят. Думите му току-що прозвучаха точно като пародийна реплика на опитен любовник. И той непременно трябва да се засмее. Но той не се усмихва — думите му целят да я уязвят и той няма да си ги вземе назад, няма дори да се усмихне.

— Добре поне, че имам хубави ръце, щом нищо друго хубаво нямам — отвръща тя най-сетне доста сухо.

Той се приближава до нея, хваща ръцете й, целува ги с отегчението на стар развратник:

— Красиви са, кукло, красиви.

Той си тръгва, а тя за стотен път си казва, че в емоционалния си живот всички тези интелигентни мъже падат толкова под нивото, което поддържат в работата си, че сякаш са съвсем други хора.

Същата вечер Ела отива у Джулия и я заварва в състояние, което нарича „настроение Патриша“ — по-скоро жлъчно, отколкото язвително.

Джулия с шеговит тон й разказва, че онзи мъж, актьорът, според който тя имала „кастриращо въздействие“, отново цъфнал с цветя, сякаш нищо не се е случило:

— Той наистина много се изненада, че аз не се захласнах при появата му. А бе тъй весел и дружелюбен. Седях насреща му, гледах го и си спомнях как си изплаках очите, след като си тръгна предния път… Нали помниш, идва две нощи поред и аз бях толкова мила и сърдечна, та да се отпусне, а накрая той ми заяви, че съм имала… Но дори след всичко това не бях в състояние да нараня проклетника. Седях си кротко и си мислех, Дали пък не е забравил какво каза и защо го каза? Или просто не трябва да обръщаме внимание на думите им? Или от нас се очаква да сме достатъчно силни, за да приемаме всичко. Понякога ми се струва, че всички сме в някаква секслудница.

Ела й отвръща сухо:

— Скъпа ми Джулия, избрали сме да бъдем свободни жени и това е цената на свободата ни.

— Свободни ли! — възкликва Джулия. — Свободни! Каква полза ние да сме свободни, след като те не са? Ей богу, всички мъже до един, дори най-свестните, робуват на някогашните, отминалите представи за порядъчна и непорядъчна жена.

— Ами ние? Разправяме, че сме свободни, а всъщност те получават ерекция дори когато са с жена, за която изобщо не им пука, а ние не успяваме да стигнем до оргазъм, ако не сме влюбени. Каква е тази свобода тогава?

Джулия отвръща:

— В такъв случай ти си по-голяма късметлийка от мен. Вчера си мислех, че от десетината мъже, с които съм лягала през последните пет години, поне осем бяха импотентни или свършваха твърде бързо. И все винях себе си… Естествено ние виним винаги себе си за всичко, колкото и странно да е. Дори онзи проклет актьор, същият, който заяви, че съм имала кастриращо въздействие, бе достатъчно откровен да признае… е, просто мимоходом, съвсем между другото… че през целия си живот е срещнал една-единствена жена, с която е успял да прави любов. Не, не мисли, че ми го каза, за да ме успокои, съвсем не.

— Скъпа ми Джулия, нали не си започнала наистина да ги броиш?

— О, не! Не и докато не се замислих.

Ела усеща, че е изпаднала в друго настроение или е преминала в нова фаза. Че е станала безполова. Отдава го на случилото се с канадския сценарист, но не се задълбочава кой знае колко. Станала е студена, резервирана и никой не й трябва. Не само не си спомня какво значи да я измъчва сексуално желание, но и не вярва, че някога отново може да го изпита. Но съзнава, че сегашната й безполовост и самодостатъчност са обратната страна на пълната сексуална обсебеност.

Обажда се на Джулия да й каже, че се е отказала от секса и изобщо от мъжете, защото просто „няма нерви“ за такива неща. Шеговитият, недоверчив отговор на Джулия направо дразни слуха й и тя й се тросва:

— Сериозно ти говоря.

— Браво на теб — отвръща Джулия.

Ела решава отново да започне да пише, взира се в себе си, за да открие книгата, която вече е написана в душата й и чака да излезе наяве. С часове остава насаме със себе си в очакване да съзре контурите на тази книга, скрита нейде дълбоко у нея.

Виждам Ела да крачи бавно напред-назад в голяма празна стая, потънала в мисли, изпълнена с очакване. Аз, Анна, виждам Ела. Която, разбира се, е Анна. Но проблемът е, че всъщност не е Анна. В момента, в който аз, Анна, напиша: Ела се обажда на Джулия да й каже и така нататък, Ела веднага се отдалечава от мен и се превръща в друг човек. Не знам какво точно става в момента, в който Ела се отделя от мен и се превръща в Ела. Никой не знае. Стига ми да я наричам Ела вместо Анна. А защо всъщност избрах името Ела? Веднъж на едно парти срещнах момиче, което се казваше Ела. Пишеше рецензии за книги в някакъв вестник и редактираше ръкописи за някакъв издател. Бе дребна, слабичка, тъмнокоса — също като мен. Носеше косата си прибрана отзад с шнола. Поразиха ме очите й — невероятно наблюдателни и неизменно нащрек. Като наблюдателници на крепост. Гостите се наливаха с алкохол. Домакинът дойде при нас и напълни чашите ни. Щом й сипа един пръст, тя протегна ръка, нежно бяла и изящна, да го спре. Кимна сдържано: „Достатъчно.“ После сдържано поклати отрицателно глава, когато той настоя да напълни чашата й. Домакинът отмина, а тя забеляза, че я наблюдавам. Вдигна чашата само с един пръст червено вино на дъното и каза: „Точно толкова ми трябва да ми се замае главата.“ Аз се засмях. Но тя бе напълно сериозна. Изпи глътката вино и отбеляза: „Да, това ми стига.“ Като прецени въздействието на алкохола, отново кимна сдържано: „Да, напълно достатъчно.“

Е, аз никога не бих се държала така. Това не е Анна.

Виждам Ела в уединението си да крачи напред-назад из голямата стая и да връзва отзад черната си права коса с широка черна панделка. Или да седи с часове в креслото, отпуснала белите си изящни ръце в скута. Седи така, чумери им се и мисли.

Ела открива в себе си историята на една жена, обичана от мъж, който през дългата им връзка непрекъснато я кори, че му изневерява, че мечтае за социален живот, който не може да има заради ревността му, че се стреми към професионална кариера. Та тази жена, която всъщност през цялата им петгодишна връзка не е поглеждала друг мъж, никъде не е ходила и напълно е зарязала кариерата си, щом той я напуска, се превръща точно в това, за което той я е критикувал. Започва безразборни сексуални връзки, мисли само за гости и е безскрупулна в кариерата си, като в името на успеха жертва любовници и приятели. Основната идея на разказа е, че тази й нова идентичност е създадена от самия мъж, защото каквото и да прави — сексуалните й връзки, предателствата заради кариерата и всичко останало — е резултат от желанието й за мъст: Ето, ти това искаше, такава искаше да бъда. Но след време, когато новата й идентичност е вече нейна същност, те се срещат и той пак се влюбва в нея. Всъщност той винаги е искал тя да бъде точно такава. И я е напуснал именно защото е била кротка, отстъпчива и предана. Сега обаче, когато той отново се влюбва в нея, тя го отблъсква, при това с дълбоко презрение, защото сегашната й идентичност не отговаря на „истинската й същност“. Той е отхвърлил „истинската“ й същност. Отритнал е една предана любов и сега се е влюбил във фалшификат. Отблъсквайки го, тя остава вярна на истинската си природа.

Ела не написва този разказ. Страхува се, че ако го напише, ще се превърне в реалност.

Рови отново в себе си и намира следната история.

Мъж и жена. След дълги години свободен живот тя упорито търси сериозна връзка. Той играе ролята на сериозен партньор, защото му е необходим пристан или убежище. (Ела използва за прототип на своя герой канадския сценарист с неизменната му маска и хладното му поведение като любовник. Той се наблюдаваше как изпълнява ролята си — ролята на женен мъж с любовница. Точно това у канадеца Ела заимства за образа — самонаблюденията му при изпълнението на определената роля.) Жената, прекалено настъпателна, прекалено активна, засилва сковаността му, макар той смътно да усеща, че си е скован. Жената, която дотогава никога не е проявявала собственически инстинкт, нито ревност, била е непридирчива, се превръща в истински тъмничар. Сякаш е обладана от чужда на природата си същност. И с изумление наблюдава как слиза до нивото на проклета скандалджийка, сякаш тази й друга същност няма нищо общо с нея. И е напълно убедена, че наистина няма нищо общо с нея. Защото когато мъжът я обвинява, че се е превърнала в шпионираща го ревнивка, тя отговаря съвсем искрено: „Аз не съм ревнива, никога не съм била.“ Ела се чуди откъде й е хрумнала тази история, защото никога в живота си не се е сблъсквала с подобно нещо. Откъде тогава й е дошла наум? Сеща се за жената на Пол — но не, тя беше прекалено смирена и отстъпчива, за да й внуши идеята за подобна героиня. Навярно идва от собствения й съпруг — ревнив, жалък, който се самоунижаваше и по женски изпадаше в истерии поради мъжката си немощ? Вероятно, мисли си Ела, именно този човек, мъжът й, с когото бе свързана толкова кратко и очевидно без каквито и да е дълбоки чувства, е мъжкият еквивалент на свадливата жена от разказа… Разказ, който тя решава да не напише. Защото макар да е написан вътре в нея, тя не го смята за свой. Дали не съм го прочела някъде? — пита се тя. — Или може би някой ми го е разказал и съм забравила?

Горе-долу по това време Ела посещава баща си. Не го е виждала от доста време. Нищо не се е променило в живота му. Той все така живее уединено, погълнат от градината и книгите си — бивш военен, превърнал се в мистик. А дали не е бил мистик открай време? Ела за първи път си задава въпроса: Какво ли е да си омъжена за такъв човек? Рядко се сеща за майка си, която бе починала много отдавна, а сега се помъчи да възкреси спомена си за нея. Пред очите й изниква образът на практична, жизнерадостна, енергична жена. Една вечер, седнала срещу баща си край камината в препълнената с книги стая с бял таван и черни греди, тя го наблюдава известно време как чете, отпива уиски и най-сетне се престрашава да заговори за майка си.

Внезапно обзелата го уплаха комично разкривява лицето му — очевидно той също от години не се е сещал за починалата си жена. Но Ела настоява. Най-после той рязко казва:

— Общо взето, майка ти беше прекалено добра за мен.

Засмива се неловко и непроницаемите му сини очи изведнъж добиват недоумяващия израз на внезапно стреснато животинче. Смехът му жегва Ела и тя си дава сметка защо — тя се дразни заради жена му, нейната майка. Хрумва й, че собственият й проблем, който е проблем и на Джулия, е от ясен по-ясен — времето на жените любовници като тях отдавна е минало. Тя задава на глас въпроса си, но баща й отново се е задълбочил в книгата.

— В какъв смисъл прекалено добра?

Възрастният съсухрен мъж, внезапно разстроен от чувства с трийсетгодишна давност, вдига глава от страницата и отговаря:

— Майка ти беше добра жена. Добра съпруга. Но нямаше понятие, абсолютно никакво понятие от някои неща. Те й бяха напълно чужди.

— Секса ли имаш предвид? — пита Ела, като си налага да говори свободно по тези проблеми, въпреки неприятното усещане, че се отнасят до родителите й.

Баща й се разсмива и в смеха му се долавя обида, а очите му отново добиват стреснат израз.

— На вас, младите, разбира се, не ви пречи да говорите за тези неща. Но аз не говоря за тях. Да, тъкмо за секса става дума, щом така ще говорим. Това й бе съвършено чуждо.

Книгата — мемоарите на някакъв британски генерал, отново се издига като стена между двамата. Ела продължава в същия дух:

— А ти какво направи?

Корицата на книгата като че ли трепна. Последва пауза. Искаше да каже: „А ти не я ли научи?“

Баща й се обади иззад книгата. Заговори отсечено и все пак колебливо — отсеченият тон идваше от школовката му на военен, а колебливостта — от мъглявината в личния му живот.

— Когато нищо не се получаваше, излизах и плащах на жена. Какво очакваш? — Въпросът „Какво очакваш?“ бе отправен не към нея, а по-скоро към майка й. — А колко ревнива бе само? Пет пари не даваше за мен, но беше ревнива като дива котка.

Ела пояснява:

— Имах предвид, че може би се е стеснявала. Може би е трябвало да я научиш, а? — Припомня си думите на Пол, че нямало фригидни жени, а само некомпетентни мъже.

Книгата бавно се смъква върху измършавелите крака на баща й. Жълтеникавото му, изпосталяло, сухо лице пламва, а сините му очи са изпъкнали като на насекомо.

— Виж какво! Що се отнася до мен, бракът е… Ами ето, сега ти седиш насреща ми, тъй че това, според мен, напълно го оправдава.

Ела казва:

— Май трябва да ти се извиня… но искам да знам повече за нея. В края на краищата тя е моя майка.

— Аз не се сещам за нея. От години. Сещам се само понякога, когато ти ми окажеш честта да ми гостуваш.

— Затова ли имам чувството, че не искаш да ме виждаш? — пита Ела, но се усмихва и го принуждава да я погледне.

— Никога не съм казвал подобно нещо, нали? Нито пък го чувствам. Но всички тези семейни връзки… семейни традиции, брак и прочие, ми изглеждат твърде нереални. Ти си моя дъщеря, поне така смятам. Сигурно наистина си моя дъщеря, като знам каква бе майка ти. Но не усещам нищо. Кръвна връзка например… ти чувстваш ли такова нещо? Аз не.

— Аз да — отвръща Ела. — Когато съм тук, при теб, чувствам някаква връзка. Не знам каква.

— И аз не знам — старият човек се е съвзел и отново се отдръпва някъде далеч, където личните разговори не могат да го засегнат. — Ние сме човешки същества… каквото и да означава това. Не знам. Радвам се да те видя, когато ми окажеш тази чест. Не смятай, че не си добре дошла тук. Но аз остарявам. Все още не знаеш какво значи това. Всички тези неща — семейство, деца и така нататък, ми се виждат нереални. Нямат значение. Поне за мен.

— Какво тогава има значение?

— Предполагам, Бог. Каквото и да означава това. Е, разбира се, за теб това нищо не значи. Защо ли да трябва да значи? Понякога съм имал прозрения. В джунглата, в армията… нали разбираш. Или в мигове на опасност. А сега — понякога, нощем. Мисля, че да си сам… това е важното. Хората, човешките същества, наречи ги както искаш… създават хаос. Хората трябва да остават сами със себе си. — Отпива глътка уиски и се заглежда в нея, някак изумен от това, което вижда. — Ти си ми дъщеря. Така смятам. Но нищо не знам за теб. Бих ти помогнал с каквото мога, разбира се. Когато си ида, ще наследиш парите, които имам… знаеш това. Не че са много. Но не искам да знам нищо за твоя живот. Сигурно не бих го одобрил, предполагам.

— Прав си, не мисля, че би го одобрил.

— Бракът ти с твоя съпруг… скучен човек, не го разбирах.

— Това беше много отдавна. Ами ако ти кажа, че пет години обичах женен мъж и това бе най-важното нещо в живота ми.

— Твоя работа. Не е моя. Ти не си като майка си, друга си. Повече приличаш на жената, с която живях, след като тя умря.

— Защо не се ожени за нея?

— Беше женена. Остана при мъжа си. Сигурно е била права. В това отношение връзката ми с нея бе най-хубавото нещо, но тези неща… никога не са били важни за мен.

— Никога ли не си задаваш въпроси за мен? С какво се занимавам? Сещаш ли се за внука си?

Сега той очевидно започва да отстъпва, защото този натиск съвсем не му се нрави:

— Не. О, той е много мило хлапе. Винаги се радвам да го видя. Но и той ще се превърне в канибал като всички останали.

— В канибал ли?

— Да, в канибал. Хората стават канибали, ако не живеят в уединение. Колкото до теб… какво ли знам за теб? Ти си съвременна жена, а аз нищо не знам за такива като теб.

— Съвременна жена, значи — иронично повтаря Ела и се усмихва.

— Да. Ти и книгата ти. Сигурно и ти търсиш своя път като всички други. Желая ти успех. Не можем да си помагаме. Хората не могат да си помагат и по-добре да стоят настрани един от друг.

При тези думи той отново разгръща книгата, след като с внезапен, бърз поглед й е дал знак, че разговорът им е приключил.

Останала сама в стаята си, Ела наднича в своя вир на спомените в очакване сенките да добият форма, да се оформи разказ. Вижда пред себе си млад офицер, свенлив, горд и мълчалив. Вижда и свенливата му, усмихната млада съпруга. И тогава изведнъж на повърхността изплува спомен, а не просто образ. Ясно вижда сцената: късна нощ в нейната спалня и тя се преструва на заспала. Баща й и майка й стоят прави в средата на стаята. Той я прегръща, а тя свежда очи срамежливо и плахо като девица. Той я целува, а тя, обляна в сълзи, излиза бързешком. Ядосан, той стои сам и подръпва мустаците си.

Офицерът се затваря в себе си, отдръпва се от жена си и потъва в книгите и аскетичните си сънища на човек, който е могъл да стане поет или мистик. И всъщност когато умира, в заключените му чекмеджета намират дневници, стихотворения, прозаически фрагменти.

Ела е изненадана от този завършек. Никога не е гледала на баща си като на човек, който пише поезия или изобщо пише. При първа възможност отново посещава баща си.

Късно през нощта в притихналата стая, когато огънят догаря в камината, тя пита:

— Татко, писал ли си някога стихове?

Книгата тупва върху мършавите му крака и той се вторачва в нея:

— Откъде знаеш, по дяволите?

— Не знам. Но си помислих, че може би пишеш.

— Не съм споменавал на никого.

— Мога ли да видя тези стихове?

Той не помръдва от мястото си известно време, като подръпва свирепите си мустаци, които вече са съвсем побелели. После става и отключва едно чекмедже. Подава й свитък стихове. Това са стихове за самотата, за загубата на близки, за силата на духа, за преживяванията в уединение. Обикновено са посветени на военни. Т. Е. Лорънс: „Мъж жилав и суров сред жилави мъже.“ Ромел: „Вечер влюбени се спират край града, където кръстове тъмнеят в мрака.“ Кромуел: „Вяра, планина, скали, надгробни плочи…“ Отново Т. Е. Лорънс: „… зъберите диви на душата.“ И отново — Т. Е. Лорънс, който се оттеглил от света: „Яснота, движение, награди, неспирен пулс и множество слова…“

Тя му връща свитъка. Ексцентричният старец ги поема и отново ги заключва.

— Никога ли не си мислил да ги издадеш?

— Категорично не. Защо да ги издавам?

— Просто питам.

— Разбира се, ти си различна. Ти пишеш, за да издаваш. Е, може би така правят хората.

— Никога не си ми казвал дали харесваш романа ми. Чел ли си го?

— Дали го харесвам? Написала си го добре наистина. Но онзи там нещастник, защо му трябваше да се самоубива?

— Хората го правят.

— Какво? На всеки му минават такива мисли през главата от време на време. Но защо трябва да се пише за подобни неща?

— Може би си прав.

— Не твърдя, че съм прав. Но така го чувствам. Това е разликата между хора като мен и вас.

— Каква е разликата? Че се самоубиваме ли?

— Не. Че искате толкова много. Щастие. И други подобни неща. Щастие ли? Не помня някога да съм разсъждавал за него. Такива като тебе… вие май си въобразявате, че всичко ви се полага. Това е заради комунизма.

— Какво говориш? — сепнато пита Ела и се усмихва.

— Да, такива като тебе са все червени.

— Та аз не съм комунистка. Ти ме бъркаш с приятелката ми Джулия. Но дори и тя вече не е.

— Няма значение. Обработили са те. Въобразявате си, че всичко можете да постигнете.

— Е, има нещо вярно… Някъде в съзнанието на „такива като мен“ се е загнездила вярата, че всичко е възможно. Ти май се задоволяваш с твърде малко.

— Задоволявам се, задоволявам се. Що за дума е това?

— Искам да кажа, че за добро или за лошо, ние сме готови да експериментираме със себе си, опитваме се да станем различни. А ти просто си се подчинил на нещо.

Старецът, седнал насреща й, кипва от негодувание:

— Онзи младок от книгата ти — той за нищо друго не мислеше, освен как да се самоубие.

— Може би защото нещо му се е полагало, както се полага на всеки от нас, но не го е получил.

— „Може би“ ли казваш? „Може би“, значи? Та ти си писала книгата и трябва да знаеш.

— Сигурно следващия път ще се опитам да пиша за това… за хора, които съзнателно се опитват да станат нещо различно, да разчупят черупката си, така да се каже.

— Говориш, сякаш… Човек е такъв, какъвто се е родил. Такъв си остава докрай. Не може да се промени. Нищо не можеш да направиш.

— Е, тогава май това е основната разлика между нас. Защото аз вярвам в промяната.

— Не мога да те разбера. А и не искам. Достатъчно трудно е човек да се справя с това, което е, за да усложняваме още повече нещата.

Този разговор с баща й насочва Ела към други разсъждения.

Сега, когато търси контурите на някакъв разказ и непрекъснато открива поражения, смърт, абсурди, тя съвсем съзнателно ги отхвърля. Опитва се да намери примери за щастие или просто за нормален човешки живот, но не ги открива.

И тогава се улавя, че стига до следната мисъл, Трябва да приема, че самопознанието прави човека нещастен или поне неудовлетворен. Но аз мога да превърна това в преимущество. Един мъж и една жена… така. И двамата са на края на силите си. И двамата стигат до лудост поради съзнателното усилие да надскочат себе си. И накрая от хаоса бликва нова сила.

Ела се вглежда в себе си като в дълбок вир да зърне героите в тази история. Но в съзнанието й се появяват само няколко суховати изречения. Тя чака, чака търпеливо образите да се избистрят, да добият плът.

[За близо осемнайсет месеца в синята тетрадка има само кратки бележки, различни по стил не само от предишните в тази тетрадка, но и от всичко, написано в другите. Тази част започва така:]

17 октомври 1954: Анна Фрийман, родена на 10 ноември 1922 г., дъщеря на полковник Франк Фрийман и Мей Фортескю, живуща на улица „Бейкър“ №23, завършила Девическата гимназия в Хампстед, прекарала шест години в Централна Африка (1939–1945 г.), омъжила се за Макс Улф през 1945 г., има дъщеря, родена през 1946 г., развела се с Макс Улф през 1947 г., постъпила в Комунистическата партия през 1950 г., напуснала я през 1954 г.

[Всеки ден беше вписвано нещо, обикновено кратка фактология: „Станах рано. Четох това и това. Срещнах еди-кого си. Джанет е болна. Джанет оздравя. На Моли й предложиха роля, която тя харесва/не харесва и така нататък.“ След определена дата през март 1956 г. страницата е зачеркната с дебела черна линия, която слага край на кратките бележки със ситен почерк. След това всяка страница за последните осемнайсет месеца е зачеркната с дебел черен кръст. После Анна е продължила с напълно различен почерк, не с четливите, ситни букви на ежедневните бележки, а с едър, трескав почерк, на места нечетлив от бързане:]

Поредният неуспех. Синята тетрадка, която очаквах да е най-правдива, стана най-лоша. Очаквах, като я прочета, ясно да проследя развоя на събитията в лаконичните факти, но те създават точно толкова невярна представа за нещата, както и описанието на случилото се на 15 септември 1954, което сега чета, засрамена заради прекалената емоционалност, както и заради презумпцията, че ако напиша „в 9:30 отидох в тоалетната по голяма нужда, в 2 — по малка, а в 4 следобед се изпотих“, то ще е по-близо до истината, отколкото ако просто изложа мислите си. И все пак не разбирам защо стана така. Макар в живота неща като да отидеш до тоалетна или да си смениш тампона, когато си в мензис, правиш, кажи-речи, несъзнателно, аз с най-големи подробности си спомням един ден преди две години тъкмо защото Моли имаше кръв на полата и аз й казах да се качи да се преоблече, преди да е дошъл синът й.

Разбира се, това ни най-малко не е литературен проблем — по-скоро напомня „преживяването“ с Мама Шугър. Спомням си, като й казах веднъж, че по време на сеансите тя се опитва най-вече да ме накара да осъзная и да обръщам внимание на физиологичните неща, а на нас едва ли не цялото ни детство минава в усилия да се научим да не мислим за тях, за да можем да живеем. Тя ми отговори, както можеше да се очаква, че подобно „учене“ в детството очевидно не е било правилно, иначе сега нямало да ми се налага три пъти седмично да сядам на стола срещу нея, за да ми помага. На свой ред й казах, въпреки че добре знаех, че няма да получа отговор или поне не такъв, какъвто очаквах, понеже бях наясно, че в думите ми прозира именно онова „интелектуализиране“, на което тя отдава емоционалните ми проблеми:

— Струва ми се, че основното в процеса на психоанализата е пациентът да бъде тласнат към инфантилните си години, а когато усвоеното изкристализира в някакъв вид емоционален примитивизъм, да бъде изведен от тях — така той потъва в света на митове, предания и всичко характерно за дивашкия, примитивен етап в развитието на обществото. Защото всеки път, когато ви кажа: в този сън долавям еди-кой си мит или това чувство към баща ми напомня еди-коя си приказка, или че еди-кой си спомен навява настроение на английска балада, вие се усмихвате и изглеждате доволна. Според вас аз съм преминала детската фаза и съм я съхранила, като съм я трансформирала в мит. На практика обаче и аз, и вие изравяме от съзнанието си детски спомени и ги прикачваме към изкуството или представите на един или друг народ, все още в ранен етап. — При тези думи тя, разбира се, се усмихна. А аз продължих: — Използвам собствените ви методи срещу вас. Не става дума за това какво казвате, а как реагирате. Защото вие излъчвате задоволство и вълнение и лицето ви цяло засиява само когато кажа, че сънят ми от предишната нощ твърде много напомня на Андерсеновата приказка за малката русалка. Но спомена ли някое преживяване, сън или спомен, понеча ли да го анализирам критично и трезво в цялата му сложност, вие се отегчавате и ставате нетърпелива. Затова си мисля, че единствено светът на примитивното ви доставя истинско удовлетворение и ви вълнува. Съзнавате ли, че никога досега, нито веднъж, не съм ви разказала свое преживяване или сън така, както бих го разказала на приятел или както самата вие извън този кабинет бихте го разказали на приятел, без да се намръщите насреща ми. И мога да се закълна, че мръщенето и досадата ви са напълно несъзнателни. Или може би ще кажете, че се мръщите напълно съзнателно, защото смятате, че не съм готова да изляза от света на мита?

— Е, и? — каза тя усмихната.

Отвърнах:

— Така е по-добре… бихте ми се усмихнали така ако разговаряхме в нечия гостна… да, знам, ще отговорите, че тук не е гостна и съм дошла при вас, защото имам проблеми.

— Е, и? — продължи да се усмихва тя.

— Искам да отбележа нещо напълно очевидно: състоянието на невротичност се дължи на високоразвито съзнание и чувствителност. Същността на неврозата е конфликтът. Но и пълното вживяване днес, без да обръщаш гръб на едни или други неща, също води до конфликт. Стигнала съм дотам, че само като погледна някого, и си казвам — този мъж или тази жена са съхранили вътрешната си хармония, защото са избрали да се абстрахират от някои неща. Хората запазват разума си просто като изключват, като си налагат ограничения.

— Според теб сеансите подобриха ли състоянието ти или не?

— Ето че пак сте в кабинета си. Разбира се, че подобриха състоянието ми. Но това е просто медицински термин. Притеснява ме подобрение в резултат на това, че живееш сред митове и сънища. Ползата от психоанализата е да направи хората нравствено по-добри, а не клинично по-здрави. Всъщност вие ме питате дали сега съм способна да живея по-леко отпреди. Дали сега по-малко се тревожа, по-малко се съмнявам или казано просто, дали съм по-спокойна. Сама знаете, че е така.

Спомням си как тя седеше срещу мен — будна, енергична възрастна жена, с делова пола и блуза, с опъната назад и небрежно вързана на тила бяла коса, и се мръщеше. Бях доволна да я видя намръщена — за миг бяхме извън взаимоотношенията психоаналитик-пациент.

— Вижте — заговорих отново. — Ако сега седях пред вас и ви разказвах снощния си сън, да кажем, за вълци с ясно изразено послание, на лицето ви щеше да се появи определен израз. Добре знам какво би означавал той, защото и аз бих изпитала същото — удовлетворение. Удовлетворение от постигнатото, от това да придадеш форма на безформеното. Едно късче е изтръгнато от хаоса и е назовано с конкретно име. Имате ли представа как се усмихвате, когато назова нещо съвсем точно? Сякаш току-що сте спасили някого от удавяне. Познато ми е това чувство. На радост. Но в това има и нещо ужасно, защото никога не съм изпитвала подобна радост наяве така, както я изпитвам по време на определени сънища — когато вълците излизат от гората, когато портата на замъка се отваря, когато се озовавам пред разрушения бял храм сред белите пясъци, край синьото море и под синьото небе или когато летя като Икар — при всички тези сънища, колкото и страховити да са, съм в състояние да плача от щастие. И много добре знам защо — именно защото цялата тази болка, убийствата и жестокостта остават затворени в рамките на приказката и не могат да ме наранят.

Тя мълчеше и съсредоточено ме наблюдаваше. Тогава попитах:

— Да не би да смятате, че още не съм готова да продължа напред? Е, мисля, че щом вече проявявам нетърпение, а и искам да продължа, значи съм готова за следващата стъпка, нали?

— А каква е тя?

— Следващата стъпка несъмнено е да изляза от безопасната територия на митовете и Анна Улф да продължи напред сама.

— Сама ли? — попита тя и добави сдържано: — Та ти си комунистка или поне така твърдиш, а искаш да вървиш сама по пътя си. Това не е ли противоречие?

Засмяхме се и разговорът можеше да приключи тук, но аз продължих:

— Вие говорите за интеграцията на личността. За мен досега това означаваше следното — индивидът осъзнава, че отделни отминали етапи в живота му са представлявали аспекти от общото човешко битие. Когато си кажа: Това, което съм направила тогава, което съм изпитвала тогава, е само отражение на добре познат мотив от сънищата, отражение на епична драма или исторически етап, то аз, тоест индивидът вече е свободен, защото се е отделил от преживяното и го е поставил на място подобно на късче от мозайка в древна картина. Самото поставяне на точното място в мозайката вече го освобождава от болката на личното преживяване.

— Болка ли? — попита тя тихо.

— Да, скъпа, хората не идват при вас, защото преливат от прекомерно щастие.

— Не, обикновено идват, защото страдат като теб от неспособността да изпитват чувства.

— Но аз вече изпитвам чувства. Сърцето ми е открито за всичко. Но постигнеш ли това, веднага си казваш — махни болката, отстрани я да не те мъчи, превърни я в разказ или история. А аз не искам да я премахвам. Да, знам какво очаквате от мен. Очаквате да кажа, че понеже съм натрупала пребогата лична мъка (не мога да скрия, че това е така) и вътрешно съм я осмислила и приела като нещо общочовешко, вече се чувствам свободна и силна. Добре, така да е, съгласна съм и го признавам. И сега какво? До гуша ми дойде от вълци, замъци, гори и свещеници. Мога да се справя с тях, в каквато и форма да ми се явят. Но вече ви казах, искам да поема пътя си сама, аз, Анна Фрийман.

— Съвсем сама ли? — отново попита тя.

— Да, защото смятам, че съм натрупала преживявания, непознати за другите жени…

На лицето й се плъзна сянката на вече познатата ми тънка усмивка — „подканящата“ усмивка от сеансите ни — и отново се върнахме към ролите си на психоаналитик и пациент.

Рекох:

— Почакайте, не бързайте да се усмихвате. Смятам, че никоя жена досега не е имала живот като моя.

— Никоя ли? — попита тя и в тона й долових звуци и образи, които успяваше да извика в такива мигове — на плискащи се по древни брегове вълни, на гласове на отдавна починали люде. Имаше способността само с една усмивка или вибрация в гласа си да предизвиква у мен усещане за огромни пространства и отрязъци време, което ми доставяше огромна наслада, и аз се отпусках и се преизпълвах с радост. Точно в този миг обаче нямах нужда от подобно нещо.

— Никоя — отвърнах аз.

— Подробностите се менят, но формата остава — отвърна тя.

— Не е така — настоях аз.

— С какво си по-различна от другите? Нима искаш да кажеш, че преди теб не са съществували други жени творци? Или че не е имало независими жени? Или такива, които държат на сексуалната свобода? Уверявам те, че зад гърба ти, в миналото, има безкрайна върволица жени и ти трябва да ги преоткриеш у себе си и никога да не ги забравяш.

— Те не са се възприемали, както аз възприемам себе си. Не са изпитвали това, което аз чувствам. Не биха могли! Не искам сутрин, когато се събудя, ужасена от кошмар за всеобщо унищожение след избухване на водородната бомба, да ме успокояват, че същия ужас са изпитвали и хората от времето на арбалета. Защото не е вярно. Светът се е променил. Не искам след среща с някой филмов магнат, който има повече власт над човешкото съзнание от който и да било император, да се връщам с чувство на пълно омерзение и да чувам, че точно така се е чувствала и Лесбия след срещата със своя търговец на вина. Не искам, когато внезапно ме споходи миражът за един друг свят (Бог ми е свидетел, че това доста трудно ми се удава), който напълно се е отърсил от омразата, страха, завистта, съперничеството във всеки миг на денонощието, да ми казват, че това е отколешната мечта за златния век на човечеството в съвременен вариант…

— А нима не е? — попита тя с усмивка.

— Не е, защото мечтата за златния век е милиони пъти по-завладяваща, защото е възможна, както е възможно и пълното унищожение на човечеството. Може би именно защото и двете са възможни.

— И какво очакваш да ти кажа?

— Бих искала да мога да разгранича в себе си всичко старо и циклично повтарящо се, като кръговрата на историята и митовете, от онова, което усещам или смятам за ново… — забелязах изражението на лицето й и попитах: — Нима мислите, че нищо от това, което усещам и мисля, не е ново?

— Никога не съм казвала… — започна тя в първо лице, но веднага мина на „ние“: — Никога не сме казвали или допускали, че развитието на човечеството е невъзможно. Не ме упрекваш в подобно нещо, нали? Защото винаги сме твърдели обратното.

— Упреквам ви, че се държите, сякаш не го вярвате. Слушайте, ако днес следобед ви бях казала: Вчера на едно парти срещнах мъж, в когото разпознах вълка или рицаря, или монаха… щяхте да кимнете и да ми се усмихнете. И двете щяхме да изпитаме удовлетворение от назоваването. Но ако бях ви казала: Вчера на едно парти срещнах мъж, който внезапно рече нещо и аз си помислих, Това е знак… че в личността на този човек има някаква пукнатина също като пропукване в язовирна стена, през която бъдещето може да се излее в най-различни форми — може би ужасни или прекрасни, но във всеки случай нови. Ако бях ви казала това, щяхте да се намръщите.

— Наистина ли срещна такъв мъж? — попита тя делово.

— Не. Но понякога срещам разни хора и все ми се струва, че щом са така раздвоени, непостоянни, сигурно живеят в очакване на нещо.

Тя постоя замислена, после каза:

— Анна, изобщо не трябва да ми казваш подобни неща.

Учудих се на думите й и казах:

— Нали не ме подтиквате съзнателно да ви мамя?

— Не. Искам да кажа, че пак трябва да започнеш да пишеш.

Ядосах се, разбира се, както тя естествено очакваше.

— Нима предлагате да пиша за преживяванията ни? Как да стане това? Ако запиша един наш едночасов разговор дума по дума, той би бил напълно непонятен, ако не прибавя и историята на живота си към него, за да станат ясни нещата.

— Е, и?

— Написаното ще показва как се възприемам в даден момент. Разказите за един час с вас, да кажем през първата седмица, и за сеанса ни днес, биха били толкова различни, че…

— Е, и?

— Освен това има и литературни проблеми, свързани с естетическия вкус, за които, изглежда, изобщо не ви идва наум. Ние двете успяхме да преодолеем най-вече усещането за срам. През първата седмица от познанството ни не бих била в състояние да изрека следното: Помня дълбокото си отвращение, срам и същевременно любопитство, когато зърнах баща си гол. Нужни ми бяха месеци, за да преодолея вътрешните бариери и да се науча да изричам подобни неща. Но сега вече мога да кажа например: … исках баща ми да умре… и читателят, който не знае нищо за личния ми живот и преодолените бариери, би бил потресен, все едно вижда кръв или чува срамни думи, и тази му реакция би провалила всичко.

Тя каза сухо:

— Скъпа ми Анна, възползваш се от постигнатото в сеансите ни, за да подсилиш рационалните си доводи срещу писането.

— О, не, за бога, не това имам предвид.

— Или може би имаш предвид, че някои книги са предназначени за малцина.

— Скъпа мисис Маркс, чудесно знаете, че не бих признала подобно нещо даже да го мисля.

— Добре тогава, в случай че го мислиш, кажи ми защо някои книги са предназначени за малцина.

Помислих и рекох:

— Всичко се свежда до формата.

— До формата ли? А какво ще кажеш за съдържанието? Чувам, че хора като теб държат да се отделя форма от съдържание.

— Някои може и да ги отделят, но не и аз. Поне не до този момент. Сега казвам, че всичко се свежда до формата. Често хората не възразяват срещу неморални послания. Нямат нищо против изкуство, което заявява, че убийството е оправдано, както и жестокостта, и че няма нищо лошо в секса заради самия секс. Ако посланието е добре опаковано, те го харесват. Харесват и послания, че убийството е неморален акт, жестокостта също и че любовта е любов и само любов. Но не търпят послания, че абсолютно нищо няма смисъл, не търпят хаоса, пълната безформеност.

— Значи „безформените“ произведения на изкуството, ако е възможно да има такива, са за малцина.

— Но аз не смятам, че някои книги са отредени само за малцина. Много добре знаете, че е така. Нямам подобни аристократични разбирания за изкуството.

— Скъпа ми Анна, твоето отношение към изкуството е толкова аристократично, че пишеш — когато решиш — само за себе си.

— Така правят всички — чух се да изричам под носа си.

— Кои всички?

— Всички, по целия свят, които пишат в тайни дневници, защото се страхуват от мислите си.

— Значи и ти се страхуваш от мислите си? — При тези думи тя протегна ръка към графика с пациентите, с което сложи край на едночасовия сеанс.

[Тук страницата бе зачеркната с поредната черна черта.]

Когато се преместих в това жилище и наредих голямата стая, първото нещо, което направих, бе да купя голяма маса и да подредя тетрадките си отгоре. В предишното жилище, в къщата на Моли, ги бях натъпкала в куфар под кревата. Не ги бях купила с определена цел. Дори не помня до преместването си тук да съм си казвала някога, Пиша в четири тетрадки — черната е за Анна Улф, писателката, червената за политика, жълтата за разкази, породени от преживяванията ми, а синята е нещо като дневник. В къщата на Моли тетрадките просто бяха нещо, за което не мислех. Или поне не гледах на тях като на работа, като на задължение.

Важните неща в живота спохождат човек ненадейно, когато изобщо не ги очаква и мисълта за тях още не се е оформила в съзнанието му. Забелязва ги чак когато станат факт. Просто така става.

Преместих се в това жилище, за да има простор не само за някой мъж (Майкъл или този след него), но и за тетрадките. Всъщност сега съзнавам, че преместването ми е било продиктувано от желанието да дам простор на тетрадките. Не мина и седмица от промяната, когато купих масата и ги подредих на нея. После ги и прочетох. Не ги бях чела, откакто започнах да пиша в тях. Четенето ме разстрои. Първо, защото дотогава като че ли не бях съзнавала колко ми е повлияло това, че Майкъл ме напусна, колко е променило — без никакво съмнение — цялата ми същност. Но най-много се разстроих, че не можах да се позная. Като сравних написаното със спомена за преживяното, усетих колко далеч е от истината. И цялата тази неубедителност на написаното идваше от нещо, за което по-рано някак не бях мислила — от обзелата ме стерилност. От разяждащата критичност, прекалената предпазливост, натрупаната неприязън.

Точно тогава реших, че в синята тетрадка, в която пиша сега, ще отбелязвам само факти. Всяка вечер сядах на въртящото се столче и записвах случилото се през деня, сякаш аз, Анна, приковавам Анна с пирони за страницата. Всеки ден се стремях да придавам форма на Анна, като пишех: станах в седем, приготвих закуска за Джанет, изпратих я на училище и така нататък, и така нататък, и имах чувството, че така прогонвам хаоса от деня си. А сега тези ежедневни бележки не събуждат у мен никакви чувства. Все по-често ми се вие свят от думи, които не означават нищо. Думите не означават нищо. Като се замисля сега, те вече не са форма, в която се изливат усещания, а са се превърнали в поредица от безсмислени звуци, подобно на бебешко бърборене. Или като говор във филм, който не съответства на образа. Понякога стига да напиша нещо като „Тръгнах надолу по улицата…“ или фраза от вестника като: „Икономическите мерки, които водят до пълноценно използване на…“, и начаса думите се разбягват и съзнанието ми започва да бълва образи, които нямат нищо общо със словото, и всяка чута или прочетена дума се превръща в миниатюрен сал, който се люшка сред безбрежно море от образи. Тъй че не съм в състояние да пиша повече. Получава се само тогава, когато пиша много бързо, без да поглеждам написаното. Защото погледна ли назад, думите се размазват, обезсмислят се и усещам как аз, Анна, започвам да пулсирам неистово сред непрогледния мрак и думите, които аз, Анна, пиша, не означават нищо и приличат на мократа, лъкатушеща диря, която гъсеницата оставя след себе си.

Идва ми наум, че аз, Анна, съм пред пълен срив и усещането ми за думите е само външен сигнал за това. Защото думите придават форма и ако съм изпаднала в състояние, когато неща като форма, израз, изказ не представляват нищо, то и аз самата не представлявам нищо. Защото след като прочетох тетрадките, ми стана ясно, че ако все пак продължавам да съм Анна, то е само заради интелекта ми. Този интелект обаче сега се разклаща и аз съм много уплашена.

Снощи отново сънувах съня, който — както казах на Мама Шугър — бе най-ужасният сред цялото разнообразие от периодично повтарящи се сънища. Когато тя ме попита как бих го „назовала“, та да му придам форма, аз й отвърнах, че е кошмар за разрушителната стихия. След известно време, когато отново го сънувах и тя пак каза: „Назови го!“, вече бях в състояние да го опиша по-подробно: отвърнах, че кошмарът е за злото у човека и природата, за злобата, злорадството и тържеството на злото.

Първия път, когато сънувах кошмара, злото се бе въплътило в една ваза у дома — битова дървена ваза от Русия, която някой ми бе донесъл. Беше някак наивна, но приятна, с крушовидна форма, украсена с крещящо червени, черни и златисти шарки. А в съня ми тази ваза бе живо същество и точно в това бе кошмарът, защото тя бе олицетворение на анархистичното начало, на пълната стихийност и разрушителност. Това лице или по-скоро създание — защото вазата не бе приела човешки образ, а беше нещо като елф или фея — танцуваше и подскачаше така лудешки неудържимо и безразсъдно, че бе истинска заплаха не само за мен, но и за всичко живо наоколо, при това без каквато и да е логика или умисъл. Точно тогава „назовах“ съня кошмар за разрушителната стихия. Месеци по-късно, когато пак сънувах нещо ужасно и веднага разпознах в съня предишния кошмар, злото се бе въплътило в дребен почти като джудже старец, който бе стократно по-страховит от вазата, защото имаше човешки образ. Старчето, отвратително на вид, но с неизтощима енергия, непрекъснато се хилеше, кискаше и кикотеше и отново бе пълно олицетворение на чистата злоба, злорадство и удоволствие от разрушението. Точно тогава „назовах“ съня си тържество на злото. И този кошмар неизменно ме спохождаше, когато се чувствах напълно изтощена, когато изпаднех в стресова или конфликтна ситуация, изобщо всеки път, когато усещах, че устоите ми се подриват и рушат. Злото начало ми се явяваше в най-различни превъплъщения, най-често в образа на старец или старица (но се долавяха и чертите на хермафродит или на пълна безполовост) и това лице винаги бе неимоверно енергично, въпреки че често бе сакато — я с дървен крак, я с гърбица или патерици. И неизменно у това създание се криеше неизтощима мощ, онази преливаща виталност, която, както ясно съзнавах, напира от безименната, безпричинна, неведома злоба. Създанието бълваше проклятия, подигравки, обиди, сееше семената на убийства и смърт. И винаги преливаше от радост.

Когато разказах на Мама Шугър за съня си, когато й го пресъздадох за шести или седми пореден път, тя отново ме попита:

— И как ще го назовеш? — и аз отново й отговорих с все същите думи — злоба, злорадство, удоволствие от разрушението.

Тогава тя попита:

— Само отрицателни качества ли виждаш, няма ли нищо добро в този сън?

— Не, няма — отвърнах аз учудена.

— Не виждаш ли нещо съзидателно?

— За себе си не.

Тогава тя се усмихна с онази особена усмивка, която, както знаех, означаваше, че трябва по-сериозно да се замисля и на свой ред попитах:

— Ако този образ е символ на първичната стихия, градивна или разрушителна, защо тогава изпитвам такъв неописуем ужас?

— Може би ако сънят ти е по-дълбок, ще можеш да усетиш тази енергия не само като разрушителна, но и като градивна.

— Сънят е толкова ужасен, че щом усетя приближаването на образа, преди дори да се е появил, веднага започвам да пищя и да се мъча да се събудя.

— Ако престанеш да се страхуваш, няма да ти изглежда толкова ужасен…

Изрече тези думи с онова подчертано непретенциозно, майчинско поклащане на главата, което абсолютно винаги — независимо колко дълбоко съм затънала в огорчение или проблем, ме караше да прихна. И аз наистина твърде често неволно избухвах в смях и докато тя ме наблюдаваше усмихнато, направо се тресях на стола, защото тя ми говореше така, както се говори на дете за животинки и змии: ако не се боиш, няма да те ухапят.

За сетен път си помислих, че тя тълкува съня според случая — защото ако този образ или мотив й е толкова познат от сънищата или фантазиите на пациентите й, че мигновено го разпознава, защо тогава тъкмо у мен трябва да се крие причината той да изглежда като абсолютно въплъщение на злото? Макар че всъщност думата „зло“ твърде много се асоциира с човешката природа, за да се отнася до такава стихия, която, независимо от това какви получовешки превъплъщения приема, в същността си е нечовешка.

С други думи само от мен зависеше дали да тълкувам образа не само като разрушителен, но и като градивен, така ли? Това ли всъщност искаше да ми каже тя?

Снощи пак сънувах същия сън, но този път бе по-ужасяващ отвсякога, защото отново ме обзе ужас и безпомощност пред стихийната сила на разрушението, но този път наоколо нямаше никакъв предмет, лице или дори джудже, в което да се е превъплътила. Сънувах, че съм в компанията на някакво лице, което не мога да разпозная веднага. И изведнъж осъзнах, че онази ужасна, злобна стихия се е вселила именно в това лице, с което бях в напълно приятелски отношения. Направих усилие да прогоня съня, събудих се с писък и когато отворих очи, назовах с точното име лицето от съня си, като си давах сметка, че за първи път стихията се бе въплътила в човек. И когато осъзнах кой именно е този човек, още повече се изплаших. Защото много по-приемливо е ужасяващата, страховита стихия да приеме формата на магическо или митологично същество, отколкото да се отприщи свободно или да се всели в човек, при това в човек, който може да предизвиква у теб чувства.

Когато се събудих напълно и с трезви очи се взрях в съня, отново се уплаших, защото ако тази стихия е излязла извън рамките на митологията и се е вселила в друг човек, това може само да означава, че тя е и в мен или поне много лесно може да се отприщи.

Сега ще разкажа какво предизвика този сън.

[Тук Анна е теглила дебела черна черта върху страницата:]

Теглих тази черта, защото не искам да пиша за случилото се. Сякаш разкажа ли го, то още по-силно ще ме тласне към опасността. И все пак трябва здраво да се вкопча в това ново усещане, а именно, че аз, Анна, мислещата Анна, мога да преценя какво точно изпитва Анна и да го „назова“.

Това, което става в живота ми, е нещо съвсем ново. Мисля, че много хора усещат, че нещо се разгръща, че се формира в живота им. Тъкмо това усещане ги кара да казват: Да, този нов познат значи много за мен, той/тя слага началото на нещо, което трябва да изживея. Или: Това чувство, което не бях изпитвал/а преди, не ми е толкова чуждо, колкото си мислех. То става част от мен и трябва да го приема.

Сега не ми е трудно, като се връщам назад в живота си, да кажа: Онази Анна през еди-кой си период бе такъв и такъв човек. А след пет години тя стана такава и такава. Една, две, дори пет години от живота на човек могат да се пакетират или „назоват“ — да, през този период бях такава и такава. Е, сега се намирам в някакъв такъв период и когато той приключи, ще се обърна нехайно назад и ще кажа: Да, точно такава бях. Бях безкрайно уязвима, свръхкритична жена, която използваше своята женственост като критерий или по-точно като шивашки метър, за да измерва и отхвърля мъжете. Да… горе-долу нещо такова. Бях жена, която направо си просеше поражението от мъжете, без дори да го съзнава. (Сега вече го съзнавам. Щом го съзнавам, значи мога да се освободя от някои неща и да стана… но каква ли мога да стана?) Бях здравата затънала в онези чувства, толкова характерни за днешните жени, които ги превръщат в злобарки, лесбийки или самотнички. Да, Анна в онзи период беше…

[Поредната черна черта върху страницата:]

Преди три седмици отидох на партийна сбирка. Беше неофициална, в дома на Моли. Другарят Хари, един от най-изявените научни работници в партията, наскоро бе ходил в Русия — като евреин искал да разбере какво се е случило с евреите в „черните години“ преди смъртта на Сталин. Преборил се с висшите партийни чиновници, които не го пускали. Послужил си със заплахи, като им казал, че ако не го пуснат и не му окажат съдействие, ще разгласи навред този факт. Накрая заминал. Върнал се с ужасяваща информация. Но не му разрешили да я оповести. Неговите аргументи били обичайните за „интелектуалците“ от онова време: поне веднъж Комунистическата партия трябва да признае и обясни това, което е известно на всички. Техните аргументи били познатите аргументи на комунистическата бюрокрация — солидарност със Съветския съюз на всяка цена, което означава да се признава колкото е възможно по-малко. Накрая се съгласили да публикуват кратко съобщение, като премълчат за най-големите ужаси. Той организирал поредица срещи с настоящи и бивши комунисти, където описал какво е видял. Висшите партийни чиновници били бесни и го заплашвали с изключване. Заплашвали с изключване и партийните членове, които посещавали сбирките му. Той се канеше да напусне партията.

Бяхме се събрали четиридесетина души в гостната на Моли. Все „интелектуалци“. Това, което Хари ни разказа, бе страшно, но не много по-страшно от информацията по вестниците. Забелязах, че до мен стои мъж и слуша сдържано. Удивих се от сдържаността му на подобно емоционално събрание. В един момент се поусмихнахме един на друг с типичната за хора като нас горчива ирония. След официалната част останаха десетина души. Почувствах се като на „закритото“ събрание — очевидно имаше и друго, очакваше се безпартийните да си тръгнат. Но след известно колебание Хари и другите ни разрешиха да останем. И тогава Хари отново заговори. Това, което вече бяхме чули, бе ужасно. Но това, което чухме сега, бе по-страшно и от публикациите на най-яростните антикомунистически вестници. Защото те нямаше как да се доберат до фактите, а Хари бе успял. Той разказваше за мъченията, за побоищата, за цинизма при убийствата. За това как евреи били заключвани в създадени за мъчения клетки от Средновековието, как били изтезавани с иззети от музеите инструменти. И други подобни неща.

Сега разказваше далеч по-големи ужаси от казаното преди малко. Когато млъкна, започнахме да задаваме въпроси. С всеки пореден отговор излизаха наяве нови, още по-ужасни подробности. Бяхме свидетели на нещо, което добре познавахме от опит — пред нас стоеше комунист, твърдо решил да бъде честен, но въпреки това с усилие се съпротивляваше да каже докрай истината за Съветския съюз. Когато Хари свърши, сдържаният мъж до мен, който се казваше Нелсън (американец), стана и произнесе пламенна реч. Речта му наистина бе пламенна, защото говореше добре и думите му бяха подплатени с богат политически опит. Имаше силен, добре обработен глас. Но се впусна в обвинения. Изтъкна, че причината, поради която комунистическите партии на Запад се разпадали или дори разпаднали, била, че не могли да изнесат истината за каквото и да било. И поради стария си навик да разпространяват лъжи пред света, вече самите те не били в състояние да разграничат истината от лъжата. Но тази вечер каза той — при това след Двайсетия конгрес и всичко казано за състоянието на комунизма, ние видяхме как един ръководен другар, човек, за когото знаем, че се бори за истината с циниците вътре в самата партия, съзнателно разделя истината на две — по-малката истина, за събрание от четиридесетина души, а другата, суровата истина, за тесен кръг хора. Хари се притесни и разстрои. Тогава още не знаехме за заплашителните предупреждения, отправяни му от висшите партийни чиновници, да спре да говори. А сега каза, че истината била толкова ужасна, че можело да я чуят колкото се може по-малко хора — накратко, използва същите аргументи, заради които се бореше с партийната бюрокрация.

Нелсън отново се изправи и се впусна в още по-яростна самообвинителна реч. Тонът му бе истеричен. И всички наоколо взеха да стават истерични. Усетих как истерията започна да се надига и у мен. Долових атмосферата от съня си — на разрушителната стихия. Бяхме стигнали до момента, който предхожда появата на разрушителната фигура. Станах и благодарих на Хари — в края на краищата от две години не бях партиен член и нямах право да присъствам на закрити събрания. Слязох. Моли плачеше в кухнята. Тя промълви: „Ти си добре, защото не си еврейка.“

На улицата видях, че Нелсън също е излязъл след мене. Каза, че ще ме закара до дома. Отново бе станал сдържан. И аз забравих самобичуващата му реч. Той бе около четирийсетгодишен, евреин, американец, приятен на вид, с нещо патриархално в себе си. Усетих, че ме привлича и…

[Поредната дебела черна черта. После следва:]

Не искам да пиша, защото трябва да превъзмогвам себе си, за да пиша за секс. Невероятно е колко силни са табутата.

Твърде много усложнявам нещата — много място отделих на събранието. И все пак с Нелсън нямаше да установим толкова бързо контакт, ако не бяхме извървели един и същи път, макар и в различни страни. През тази първа вечер той остана до късно. Ухажваше ме. Разпитваше за живота ми. Жените веднага реагират на мъже, които разбират състоянието им. Мога вероятно да кажа, че те просто съумяват да ни „назоват“. И ние се отпускаме в тяхно присъствие. Отиде да види заспалата Джанет. Интересът му към нея бе искрен. Имал три деца. Бил женен от седемнайсет години. Бракът му бил пряко следствие от воюването в Испания. Говорихме сериозно, задълбочено като зрели хора. След като си тръгна, точно тази дума употребих — зрял. И го сравних с мъжете хлапаци, с които се срещах напоследък (и защо ли?). Настроението ми така се повиши, че трябваше да се овладея. За кой ли път си помислих, че като живееш без любов, забравяш какво е радост, какво е вълнение. Вече близо две години — само неудачни срещи, емоционални унижения. И се бях свила в черупката, потисках чувствата си. А само след една вечер с Нелсън забравих всичко това. Мина да ме види на другия ден. Джанет тъкмо отиваше да играе с децата. Двамата с Нелсън мигновено се сприятелиха. Той се държеше като нещо повече от потенциален любовник. Напускал жена си, поясни той, търсел сериозна връзка с жена. Щял да дойде тази вечер, „след като Джанет заспи“. Трогна ме тактичността му — „след като Джанет заспи“, и как разбираше начина ми на живот. Вечерта много закъсня и пристигна в съвсем различно настроение — шумен, безкрайно бъбрив, с шарещ поглед, който непрекъснато ме отбягваше. Направо посърнах и по внезапно обзелата ме нервност и безпокойство веднага усетих, преди още трезво да съм го осъзнала, че ме очаква поредното разочарование. Говореше за Испания, за войната. Също както на събранието, блъскаше се в гърдите и се самообвиняваше с истерични нотки в гласа, че е участвал в предателствата на Комунистическата партия. Каза, че заради него били убити невинни хора, макар че тогава не вярвал в невинността им. (Но когато говореше, дълбоко в мен някакво чувство ми подсказа: той всъщност не съжалява, не съжалява, истерията и крясъците са само защитна реакция, защото иначе усещането за вина би го смазало.) На моменти обаче бе много забавен със своя самобичуващ се американски хумор. По среднощ си тръгна или по-скоро се измъкна с виноват израз, като продължаваше да говори високо. Така да се каже, наприказва се на воля. Замислих се за жена му. Но не исках да призная пред себе си това, което ми подсказваше инстинктът — че нещо не е наред. На другия ден отново се появи, без да се обажда предварително. Този път у него нямаше и помен от шумния, истеричен мъж — беше трезв, уравновесен и духовит. Накрая стигнахме до леглото и тогава разбрах какво не е наред. Попитах дали винаги става така. Той се смути (и това ми даде ясно да разбера какви са сексуалните му отношения повече от всичко друго) — аз говоря открито за тези неща, а той се опита да се престори, че не разбира за какво става дума. Тогава ми каза, че изпитвал смъртен ужас от секса, че не можел да се задържи вътре повече от няколко секунди и че винаги се получавало така. По нервното му, бързо отдръпване, по инстинктивното му отвращение, както и по това как за миг се облече разбрах колко го е страх. Каза, че започнал да ходи при психоаналитик и очаквал скоро да се „излекува“. (Едва не се засмях, като чух „клиничната“ дума „излекува“, която хората употребяват, след като започнат да посещават психоаналитик, сякаш най-после са решили да се подложат на рискована операция, която напълно ще ги промени.) След случилото се нашите взаимоотношения преминаха в приятелство и взаимно доверие. И понеже си имахме доверие, решихме да продължим да се виждаме.

И продължихме. Минаха месеци. Това, което ме стряска сега, е мисълта: Защо продължих? Не беше от тщеславието, че мога да излекувам този човек. Съвсем не. Аз съм наясно, срещала съм твърде много сексуални инвалиди. Не беше и от съчувствие. Макар че имаше и такова нещо. Винаги ме е удивлявала — както у мен, така и у другите жени — силната ни потребност да подхранваме самочувствието на мъжете. Това е направо парадоксално, при положение че живеем във време, когато мъжете ни критикуват за „кастриращото“ ни въздействие или други подобни фрази и думи. (Нелсън също разправя, че жена му го „кастрирала“ и това ме вбесява, като си помисля само колко ли нещастна се е чувствала тя.) Но истината е, че жените изпитват дълбока, инстинктивна потребност да изградят един мъж. Моли например. Сигурно е така, защото истински мъже все по-рядко се срещат и това ни плаши, затова се опитваме да създаваме мъже.

Не, ужасява ме неизменната ми готовност да реагирам така. Мама Шугър би го нарекла „негативната страна“ на женската потребност да удовлетворява, да се подчинява. Сега отново не съм Анна, нямам собствена воля, не съм в състояние да се измъкна от създалата се ситуация и се оставям на течението.

Само седмица след първия ми сексуален контакт с Нелсън изпаднах в състояние извън контрол. Сега Нелсън нямаше нищо общо с улегналия, сдържан мъж в началото. Вече дори не си го спомнях такъв. Нямаше и помен от изразите, от езика на емоционално улегналия мъж. Обладан бе от непреодолимо силна истерия, която повлече и мен. За втори път се озовахме в леглото — този път под акомпанимента на кресливо, изпъстрено с жлъчни шеги самобичуване, което бързо премина в истерични ругатни към всички жени. После Нелсън изчезна от живота ми за близо две седмици. Чувствах се по-нервна и разстроена отвсякога. Усещах се като безполово същество, напълно безчувствена. Отдалеч съзирах Анна, която бе част от нормалния, топъл човешки свят. Виждах я, но сякаш бях забравила какво значи да живееш, да си жив като нея. Нелсън ми се обади два пъти, като измърмори някакви извинения, обидно банални и напълно излишни — тези извинения бяха отправени към жените изобщо, към „врага“, а не към Анна. Беше ли в настроение, никога не би проявил подобна безчувственост. Дълбоко в себе си го бях отписала като любовник, но исках да го запазя като приятел. Имахме нещо общо — склонността към самонаблюдение, отчаянието. И тогава една вечер той ненадейно пристигна в „доброто“ си, спокойно настроение. Като го слушах, изведнъж забравих за моментите на истерия, обсебеност. Седях и го гледах също както гледам нормалната и щастлива Анна — не можеш да го докоснеш, не можеш да я докоснеш, те са зад стъклена стена. О, да, сега разбирам какво означава стъклената стена, зад която живеят някои американци, разбирам много добре: „За бога, не ме хващай за сърцето, не ме хващай, не ме хващай, защото се плаша от чувствата.“

Същата вечер ме покани на гости у тях. Казах, че ще отида. Но след като си тръгна, си помислих, че не бива да ходя, защото ще се чувствам неловко. Погледнато обективно обаче, защо пък не? Той няма да ми стане любовник, бяхме само приятели, защо да не видя приятелите му, жена му?

Още от прага осъзнах, че съм имала погрешни представи и че съм постъпила много глупаво. Понякога се ядосвам на жените, ядосвам се на всички нас заради онази склонност да изключваме. Обикновено решаваме да изключим, когато протягаме ръце към щастието. Е, щом влязох в жилището му, мигновено разбрах, че просто съм отказала да обмисля нещата и изпитвам срам и унижение.

Голям апартамент под наем, безвкусно обзаведен със стандартни, безлични мебели. Почувствах, че когато се нанесат в собствена къща и я изпълнят с избрани от тях вещи, и те ще са безлични. Това ценяха те — безличното, анонимното. Анонимността не крие риск. Да, и аз разбирам това много добре, твърде добре. Споменаха наема на апартамента и направо не повярвах на ушите си — трийсет лири на седмица. Това е цяло състояние, направо лудост. Гостите бяха около дванайсетина, до един американци, които се занимаха с телевизия и кино — сиреч хора от шоубизнеса. Разбира се, подхвърляха си шеги за „шоубизнес“ бранша. „Ние сме шоубизнеса и защо да не сме? В това няма нищо лошо, нали?“ Всички се познаваха, но покрай общата си работа, просто стечение на обстоятелствата. И все пак бяха приятели, държаха се свободно, толерантно, непринудено. Харесаха ми отношенията им. Напомняха ми за естествената, непритворна дружелюбност на белите в Африка. „Здрасти, как си? Винаги си добре дошъл у нас, нищо, че само веднъж съм те срещал.“ Допадаше ми такъв тон. Всички бяха много богати според английския стандарт. Но в Англия богатите като тях не говорят за богатството си. А тези американци само за пари говореха, парите им бяха основният проблем. И въпреки това, въпреки парите, въпреки че всичко бе много скъпо (те приемаха високите цени за нещо естествено), долавяше се специфична атмосфера, характерна за средната класа. Седях сред тях и се опитвах да определя каква точно е тази атмосфера. Това бе някаква съзнателна непретенциозност, потисната индивидуалност, сякаш всички те имаха вродената потребност да се приспособяват към обстоятелствата. И все пак човек ги харесва — толкова добри хора са! — и наблюдава терзанията им, задето са си наложили да потискат индивидуалността си и да си налагат ограничения. А ограниченията им бяха финансови. (И защо? Половината бяха левичари, бяха включвани в черни списъци, бяха пристигнали в Англия, защото не можеха да печелят в Америка. И въпреки това — пари, пари, та пари — през цялото време.) Да, усещах тревогата за пари, усещах несигурността им, която се носеше из въздуха като въпросителен знак. А всъщност само наемът, който Нелсън плащаше за голямото си неугледно жилище, би осигурил приличен живот на едно английско семейство от средната класа.

Таях скрит интерес към съпругата на Нелсън. Той до голяма степен бе продиктуван от най-обикновено любопитство — какво ли представлява тази непозната жена? Но и друго, от което се срамувах, предизвикваше интереса ми — какво й липсва на нея, което аз притежавам? Нищо, както ми се стори.

Тя е привлекателна. Висока еврейка, много слаба, почти кльощава. Извънредно привлекателна, със силни, ярки черти — големи нервни устни, голям, красиво извит нос, големи, изразителни черни очи. Облечена е в пъстри елегантни дрехи. С висок, писклив глас (мразя такива гласове) и силен смях. Излъчва стил и самоувереност, за което, разбира се, й завидях, както обикновено. Но когато се вгледах в нея, забелязах, че самоувереността й е само външна. Защото тя не откъсваше очи от Нелсън. Нито за миг. (А той не поглеждаше към нея, страхуваше се.) Започвам да разпознавам тази особеност у американките — привидна самоувереност, компетентност, които прикриват вътрешното безпокойство. Отправят нервен, уплашен поглед встрани. Наистина са уплашени. Изглеждат, сякаш се реят някъде в празно пространство, макар да дават вид, че не са сами. Изглеждат самотни, изолирани, но се преструват, че не са. Направо ме плашат.

Още с влизането на Нелсън тя прикова поглед в него. Вместо поздрав той пусна шега в оня самокритичен, дори самобичуващ се, хумористичен тон, който ме плаши с обобщителните си нотки:

— Мъжът пристига два часа по-късно, и то защо? Защото се налива, за да се справи с приятната светска проява, която му предстои. (При тези думи всичките му приятели се засмяха, въпреки че тъкмо те бяха светската проява.)

А тя отвърна в същия тон — весел, напрегнат и укорителен:

— Но жената е предвидила, че мъжът ще закъснее с два часа заради приятната светска проява, така че вечерята е определена за десет и няма защо да се притесняваш! — Всички се засмяха, а черните й дръзки, привидно самоуверени очи се заковаха в него със скрито безпокойство и страх. — Уиски, Нелсън? — попита тя, след като наля на другите, и гласът й изведнъж прозвуча някак пискливо умолителен.

— Двойно! — отвърна той предизвикателно и агресивно. Тогава в миг кръстосаха откровени погледи, които напълно ги разголиха, а другите се засмяха и заподхвърляха шеги, за да прикрият мига на откровение. Започнах да проумявам и нещо друго — те всички непрекъснато се прикриваха взаимно. Бях направо слисана, като ги гледах как се държат съвсем непринудено и дружелюбно, но същевременно знаех, че са непрекъснато нащрек, за да замажат опасните мигове, в случай че възникнат. Само аз бях англичанка сред тях и те се отнасяха много добре с мен, защото бяха добри хора, щедри по природа. Постоянно се шегуваха със себе си, като разказваха вицове за обичайното отношение на американците към англичаните. Бяха забавни и аз много се смях, но се чувствах неловко, защото не можех и аз като тях да се шегувам със себе си. Пихме много. Изобщо това бе едно събиране, на което още с влизането гостите си поставяха за задача да погълнат колкото може повече алкохол. А аз не съм свикнала да пия, така че бях най-пияна от всички, при това много бързо ми се замая главата, макар че те изпиха доста повече от мен. Забелязах една дребна блондинка, облечена в тясна зелена рокля от китайски брокат. Беше наистина красива, фина като изящна миниатюра. Била или все още е четвъртата жена на едър, грозен, мургав мъж, някакъв филмов магнат. Само за час тя погълна четири двойни уискита, но продължаваше да бъде трезва, сдържана, чаровна. С голямо безпокойство наблюдаваше как мъжът й се налива и гальовно го вардеше да не се напие здравата. „Моето бейби няма нужда от още една чашка“ — гукаше му тя по бебешки. А той й отвръщаше: „О, твоето бейби има нужда от още една чашка и ще си я получи.“ Тя го прегърна и помилва: „Моето малко бейби няма да пие повече. Да, няма, защото мама не дава.“ Боже мой, той наистина не взе поредната чаша. Тя го прегръщаше и му говореше гальовно като на бебе, което ми се стори унизително. Но внезапно проумях, че тъкмо на това се крепи бракът им — красивата зелена китайска рокля и красиво полюшващите се обеци са отплата именно за това, че тя го милва майчински и го глези като бебе. Притесних се. Никой друг не се притесняваше. И както бях седнала там, доста пийнала, и ги наблюдавах, разбрах, че притеснението ми идва най-вече от това, че не съм в състояние да вляза в хладния им, шегаджийски тон. А и се страхувах да не се стигне до опасен момент, който те не ще успеят да прикрият навреме, и че това ще доведе до страхотна експлозия. Е, някъде към полунощ се случи нещо подобно. Но разбрах, че няма защо да се плаша, защото те отдавна ме бяха надминали и бяха стигнали до съвсем непозната за мен фаза в жизнения си опит, така че именно привичката им да се надсмиват над себе ги предпазва от големи травми. По-скоро ги предпазваше до момента, когато буйството прелее в поредния развод или пиянски срив.

Непрестанно наблюдавах съпругата на Нелсън — тази ярка, привлекателна, жизнерадостна жена все така продължаваше да не откъсва очи от Нелсън. Погледът й бе малко изцъклен, празен, блуждаещ. Бях виждала подобен поглед, но не можех да се сетя у кого. Изведнъж си спомних — мисис Бутби гледаше точно така, преди да се разбеснее накрая. Погледът й бе безумен, блуждаещ и същевременно изцъклен в усилието й да скрие душевното си състояние. Хрумна ми, че жената на Нелсън е в плен на постоянна, добре овладяна истерия. И тогава разбрах, че всички те са в такова състояние. Всички те бяха стигнали до самия ръб на своето „аз“, но се контролираха и владееха. Но истерията им току проблясваше в приятния шеговит разговор или в някой проницателен, бдящ поглед.

Но всички бяха привикнали със състоянието си, защото живееха така от години и за тях то не бе нещо необичайно, както за мен. И все пак, докато седях там, в ъгъла — вече без да пия, защото алкохолът ме бе хванал много бързо и бях станала крайно проницателна и сетивата ми бяха изострени като бръснач от голямото количество прекалено бързо изпит алкохол — и чаках да ми мине, разбрах, че състоянието им съвсем не ми е тъй непознато, както ми се стори в началото. То не бе много по-различно от това, което бях наблюдавала в стотици английски семейства и домове. Бе същото, само че с по-голяма степен на самонаблюдение и самосъзнание. Ясно беше, че тези американци са с изострено самосъзнание и непрестанно се самонаблюдават. И именно от това самонаблюдение и съответното себеотвращение извираха всичките им шеги. Хуморът им не бе просто игра на думи, безобидна и интелектуална, така характерна за англичаните. Беше нещо като дезинфекционно средство, неутрализиране, „назоваване“ на състоянието, за да парира болката. Също както неукият докосва талисман, за да се предпази от „лоши очи“.

Както споменах, беше вече доста късно, някъде към полунощ, когато чух как жената на Нелсън рече с висок, писклив глас:

— Окей, окей, знам какво ще последва. Ти никога няма да напишеш този сценарий. Защо само си губиш времето с Нелсън, Бил? (Бил бе едрият, агресивен съпруг на миниатюрната, деликатна блондинка с майчин инстинкт.)

Тя продължи да говори, обърната към Бил, който я слушаше с подчертано добронамерен вид:

— Отново ще започне само да приказва, да приказва месеци наред, но накрая ще те отреже и ще си пропилее времето с някакъв шедьовър, който никога няма да стигне до сцената…

След тези думи тя се засмя в стремежа си да се извини за сцената, но смехът й бе безумен и истеричен. Тогава Нелсън изведнъж застана в центъра, преди още Бил да го защити, както се канеше да стори:

— Точно така, в стила на жена ми, мъжът й си пилее времето с шедьоври… Добре де, кажи, не поставиха ли моя пиеса на Бродуей?

Той направо изкрещя в лицето й последните думи с писклив женски глас, а лицето му бе потъмняло от омраза към нея, както и от неприкрит панически страх. И тогава всички се засмяха, до един в гостната избухнаха в смях, за да прикрият взривоопасния миг, а Бил заяви:

— Откъде знаеш дали аз няма да отрежа Нелсън, всичко става, а може и да е мой ред да напиша шедьовър, направо го чувствам как напира. (При тези думи той хвърли поглед към красивата си съпруга блондинка, с който сякаш й казваше: Не се безпокой, бейби, нали знаеш, че само замазвам нещата.)

Но замазването беше безполезно, груповата реакция на самозащита не бе достатъчно силна, за да удържи напиращата ярост. Нелсън и жена му стояха изправени лице в лице в другия край на гостната, напълно забравили за нас, изпълнени с омраза един към друг, но и пронизани от копнеж и отчаян зов един към друг. Забравиха за нас. И въпреки всичко случило се отново прибягнаха до убийствения, истеричен, самобичуващ хумор, до остроумието:

Нелсън: Йее. Чу ли, бейби? Бил се канел да напише „Смъртта на търговския пътник“[1] на нашето съвремие, канел се да ме изпревари с шедьовър и кой ще е виновен? Моята любяща съпруга, кой друг?

Тя (пискливо се смее, с обезумели от тревога очи, които непрестанно шарят подобно на животинки, гърчещи се пред размахан нож): О, разбира се, че аз съм виновна, кой друг? Та нали съм за това, да опирам пешкира?

Нелсън: Да, точно за това си. И да замазваш нещата след мен. Знам. И затова те обичам. Но отговори на въпроса ми: поставиха ли моя пиеса на Бродуей или не? И нямаше ли добри отзиви? Или само си въобразявам?

Тя: Преди дванайсет години. О, тогава ти беше порядъчен американски гражданин и те нямаше в никакви черни списъци. Но с какво се занимаваш оттогава?

Той: Окей, те ме смазаха. Мислиш ли, че не знам? И трябва ли непрестанно да ми го натякваш? Казвам ти, не са необходими стрелкови взводове и затвори, за да се смажат хората. Има и по-лесни начини… поне при мен. Йеее, поне при мен…

Тя: Ти попадна в черните списъци, стана герой, имаш алиби до края на живота си…

Той: Не, гълъбче. Не е така, бейби. Ти си моето алиби до края на живота ми. Кой ме буди всеки Божи ден с крясъци и ридания, че с децата ще стигнете до Бауъри[2], ако не напиша някой друг боклук за добрия ни приятел Бил?

Тя (с разкривено от смях лице): Окей, значи аз се будя всеки божи ден в четири часа. Окей, значи ме е страх. Искаш ли да се преместя да спя в гостната?

Той: Йеее. Искам да се преместиш в гостната. Така ще мога да използвам тези три часа за работа. Ако се сетя как се работеше. (Внезапно се засмива.) Освен да дойда при теб в гостната и да ти разказвам колко ме е страх, че мога да стигна до Бауъри. Какво ще кажеш за такъв проект? Двамата с теб на Бауъри заедно, заедно, докато смъртта ни раздели, любов до смъртта.

Тя: Можеш да направиш комедия от това, направо ще си умра от смях.

Той: Да, моята любяща съпруга направо ще си умре от смях, ако стигна до Бауъри. (Смее се.) Но най-смешното е, че ако ти си се приютила там пияна-заляна в някой вход, аз ще дойда да ме утешиш. Ако си там, непременно ще дойда. Нужно ми е чувство за сигурност, да, това търся в теб, така ми казва психоаналитикът, а кой съм аз да му противореча?

Тя: Да, точно така, това търсиш в мен. И това получаваш. Нуждаеш се от майчица, бог да ми е на помощ.

(И двамата избухват в смях, като се наклоняват един към друг, превиват се от неудържим смях.)

Той: Да, ти си моята майчица. Така ми казва той. Той никога не греши. Е, съвсем окей е да мразиш майчицата си, така пише в книгите. Значи съм съвсем прав. Няма да се чувствам виновен.

Тя: О, не! Защо да се чувстваш виновен? Защо изобщо да се чувстваш виновен?

Той (крещи и красивото му мургаво лице се разкривява): Защото ти ме караш да се чувствам виновен. Според теб аз винаги греша, така трябвало. Майчицата винаги е права.

Тя (престава да се смее, обзета от отчаяние и безпокойство): О, Нелсън, престани да ме нападаш непрекъснато. Стига толкова, не издържам повече.

Той (със смекчен тон, но заканително): Значи не издържаш? Да, но трябва да издържаш. Защо ли? Защото за мен е важно да издържаш, затова. Ей, може би ти трябва да ходиш на психоаналитик. Защо все аз да върша трудната работа? Да, точно така. Ти трябва да ходиш при него. Не аз, а ти си болната. Ти си болната!

(Но тя е отстъпила и се е обърнала с гръб към него, отпусната и отчаяна. Той скача насреща й победоносно, но е ужасен.): Какво ти стана? Не можеш да го понесеш, а? А защо не? Откъде да знаем дали ти не си болната? Защо винаги аз да съм този, който греши? О, не ме гледай така? Опитваш се да ме накараш да се чувствам виновен, както обикновено правиш? Да, успя. Окей, аз не съм правият. Само престани да се тревожиш, поне за миг. Винаги аз греша. Казах го ясно, нали? Признах си, нали? Ти си жена, значи ти винаги си права. Окей, окей! Не се оплаквам. Просто изричам един факт. Аз съм мъж и затова винаги аз греша. Окей?

В този миг обаче изящната блондинка — тя е изпила повече от половин бутилка уиски, но е трезва, владее се и прилича на сладко, пухкаво котенце с ококорени, влажни сини очички — става и казва:

— Бил, хайде, Бил, искам да танцувам. Танцува ми се, бейби!

Бил се втурва към магнетофона и гостната се изпълва със звуците на късния Армстронг, със звуците на изкусителния тромпет и изкусителния, благ глас на зрелия Армстронг. Бил хваща красивата си женичка в обятията си и двамата се впускат в ритъма на песента. Танцът им обаче е пародия, истинска пародия на жив, страстен танц. Всички скачат да танцуват и мигом забравят за Нелсън и жена му, които остават встрани. Вече никой не ги слуша, твърде много им е дошло. И тогава Нелсън шумно казва, сочейки ме с палец:

— Искам да танцувам с Анна. Не умея да танцувам, нищо не умея да правя, престани да ми го повтаряш, но искам да танцувам с Анна.

Ставам от мястото си, защото всички са се вторачили в мен и ме подканят с поглед: Хайде, иди, иди да танцуваш, налага се.

Нелсън застава пред мен и шумно повтаря с пародиен тон:

— Ще танцувам с Анна. Танцувай с мееен! Тааанцувай с мен, Анна.

В погледа му се чете пълно отчаяние, самопрезрение, болка. И отново с пародиен тон добавя:

— Хайде, хайде да се чукаме, бейби, харесвам стила ти.

Отвръщам със смях. (Чувам отстрани смеха си, нервен и умолителен.) Всички наоколо се засмиват с облекчение, защото поемам ролята си и взривоопасният момент отминава. Жената на Нелсън се смее най-гръмогласно от всички. Но не пропуска да ми хвърли изучаващ, уплашен поглед. И разбирам, че вече съм част от съпружеския двубой и ролята ми се свежда до това да доливам масло в огъня на битката. Сигурно непрестанно ще се карат заради мене в ужасните часове между четири и седем, когато тревогата ги буди (но тревога за какво?), и ще се вкопчват в смъртоносен двубой. Дори дочувам разговора им. Танцувам с Нелсън под изучаващия поглед на жена му, която се усмихва мъчително тревожно, и същевременно чувам разговора им:

Тя: Да не си въобразяваш, че не знам за теб и Анна Улф?

Той: Точно така, не знаеш и никога няма да научиш.

Тя: Така си мислиш, много добре знам. Стига ми само да те погледна.

Той: Добре, гледай ме, бейби! Гледай ме, кукло! Гледай ме, съкровище! Гледай, гледай, гледай! И какво виждаш? Лотарио ли? Дон Жуан ли? Да, такъв съм. Точно такъв. Чукам Анна, тя е точно моят тип, психоаналитикът ми твърди така и кой съм аз да оспорвам думите на един психоаналитик?

След този безумен, мъчителен танц на смеха, когато всеки от нас се кълчи в пародията на танц и приканва другите да поддържат пародията в името на собственото си благополучие, всички си казваме „лека нощ“ и се прибираме вкъщи.

Жената на Нелсън ме целува на сбогуване. Всички ние, едно дружно, щастливо семейство, се разцелуваме накрая, макар че много добре знаем, че още утре всеки един може да отпадне поради срив, яко напиване или неконформизъм и повече никой няма да чуе за него. Целувката, с която ме дари жената на Нелсън — първо по едната, после по другата буза — бе донякъде добронамерена и искрена, сякаш казваше: извинявай, не беше нарочно. Но същевременно сякаш ме изпитваше: Какво можеш да дадеш ти на Нелсън, което аз не мога?

Дори си разменяме иронично-горчиви погледи и сякаш си казваме: Е, всичко това няма нищо общо с нас двете, нали?

И все пак целувката ме кара да се чувствам неловко — като натрапник между двамата. Защото осъзнавам нещо, което инстинктът трябваше да ми подскаже много по-рано, преди да отида у тях, а именно, че връзката между Нелсън и жена му е болезнено силна и ще ги държи оковани един за друг до края на живота им. Това бе възможно най-здравата невротична връзка, в която едновременно причиняваш и изпитваш болка, болка, която е част от любовта и се възприема като житейски опит, като зрялост.

Нелсън се кани да напусне жена си. Но никога няма да я напусне. Тя ще ридае, че е отритната и изоставена. Без сама да знае, че никога няма да я отритнат.

Вечерта се прибрах у дома и се отпуснах изтощена в креслото. В съзнанието ми натрапчиво заизплува образ, подобно кадър от филм, а после изведнъж сякаш започнах да гледам цял филмов епизод. Мъж и жена са на висок покрив над многолюден град и шумът и уличното движение са ниско долу. Те се разхождат безцелно по покрива и от време на време се прегръщат, но просто ей така, като си мислят, Какво ли е усещането?, а после се пускат и отново безцелно обикалят покрива. Изведнъж мъжът приближава до жената и й казва: „Обичам те.“ Тя, ужасена, пита: „Какво искаш да кажеш?“ Той: „Обичам те.“ Тогава тя го прегръща, но той мигновено се дръпва нервно, при което тя пита: „Защо каза, че ме обичаш?“ Той: „Исках да чуя как звучи.“ А тя казва: „Но аз те обичам, обичам те, обичам те…“ И той отива до ръба на покрива и застава там, готов да скочи — и наистина ще скочи, ако тя още веднъж му каже: „Обичам те.“

Заспах и сънувах този филмов епизод цветен. Само че вече действието не се развиваше на покрив, а сред леко оцветен облак или мъгла, красиво оцветена мъгла, сред която се лутаха мъж и жена. Тя се опитваше да го открие, но всеки път, щом се блъснеше в него или го намереше, той нервно се отдръпваше от нея. Вперил поглед в нея, той все повече се отдалечаваше, и се отдалечаваше…

На сутринта Нелсън се обади и каза, че иска да се ожени за мен. Познах съня си. Попитах го защо ми го казва. Той изкрещя: „Просто исках да го кажа.“ Отвърнах му, че е много свързан с жена си. Тогава сънят или филмовият епизод прекъсна, гласът му се промени и той каза насмешливо: „Ако това е вярно, здравата съм закъсал.“ Поговорихме още малко и после той ми каза, че е споделил с жена си, че сме спали заедно. Много се ядосах и му рекох, че ме използва в двубоя с жена си. Той започна да ми крещи и да ме обижда, както бе крещял и на нея вечерта на партито.

Затворих телефона и само след няколко минути той пристигна. Започна да се оправдава за кризата в брака, но не пред мен, а сякаш пред някакъв невидим събеседник. Дори мисля, че не съзнаваше напълно моето присъствие. Разбрах на кого говори, когато ми заяви, че психоаналитикът му бил в едномесечен отпуск.

Накрая си отиде, като крещеше и ругаеше — мен и всички жени. Час по-късно отново се обади, за да ми каже, че съжалявал, че бил „изперкал“ и че това била причината за всичко. И изведнъж попита: „Анна, нали не съм те засегнал?“ Направо се слисах — също като в ужасния ми сън. А той продължи: „Повярвай ми, исках само да изживея истинските неща с теб…“ — после добави с познатото горчиво озлобление: — „… ако любовта е възможна, както разправят, ако е по-истинска от това, което получаваме.“ И добави отново рязко и настойчиво: „Искам само да чуя от теб, че не съм те засегнал, това искам да ми кажеш.“ Почувствах се така, сякаш приятел ми е зашлевил плесница или се е изплюл в лицето ми или с доволна усмивка е извадил нож и ме е промушил. Казах, че наистина ме е засегнал, но не дотам, че да ме промени. Говорех с неговия тон, сякаш само след някакви си три месеца това нараняване щеше да ми се струва съвсем незначително.

Той каза:

— Анна, мисля си… сигурно не съм чак толкова лош… че ако мога да си представя какъв трябва да е човек, ако си представя, че наистина обичам някого, че мога да го осигуря… това би било… би било добра перспектива.

Е, това ме трогна, защото до голяма степен действията и намеренията ни са насочени към добрите перспективи, които се опитваме да си представим. И така приключи разговорът ни — привидно съвсем приятелски.

Но аз се чувствах като обгърната от студена мъгла и се питах: Какво им става на тези мъже, че си позволяват да говорят така с жените? Седмици наред Нелсън бе полагал усилия да го харесам. Бе използвал целия си чар, топлота, опит с жените, като умело си служеше с тези си качества, когато бях сърдита или когато бе казал нещо особено неприятно. И после просто ей така се обръща към мен и ме пита: Засегнах ли те? Подобно поведение ми се струва така несъвместимо с представата ми за мъж, че само при мисълта за него се чувствам отвратена и объркана (сякаш отново ме обгръща мъгла), нещата започват да губят очертания и дори думите ми звучат като ехо, като гротеска.

Именно след като насън се обади, за да ме попита, „Засегнах ли те?“, сънувах онзи сън и го определих като наслада от причиненото страдание. Сънувах телефонен разговор с Нелсън. В същото време той беше в стаята при мен. Беше с маската си на сериозен, отзивчив човек. А когато заговори, усмивката му се промени и аз разпознах онази, внезапната безпричинна злоба. Усетих как между ребрата ми се забива нож, как острието стига до костта. Не можех да отворя уста, защото заплахата за унищожение бе дошла от близък човек, когото харесвам. После изведнъж заговорих в телефонната слушалка и усетих как на лицето ми се появява същата онази усмивка, усмивката на тържествуваща злоба. Дори изпълних няколко стъпки от танца на оживялата ваза, танц лудешки и същевременно скован, досущ като на кукла. Спомням си какво помислих насън, Значи сега съм злата ваза, после ще се превърна в съсухреното джудже, а накрая ще стана гърбавата старица. А след това? И тогава Нелсън ми прошепна в слушалката: След това вещицата, после младата вещица. Събудих се, но все така чувах думите да кънтят с ужасно злобно, весело тържествуване: „Вещицата, а после младата вещица.“

Безкрайно потисната съм. Твърде много се осланям на една личност — майката на Джанет. Непрестанно се чудя: колко невероятно е, дълбоко в себе си съм безразлична, нервна, смазана, а външно продължавам — заради Джанет — да съм все същата спокойна, делова, жива.

Повече не сънувах онзи сън. Но преди два дни срещнах един мъж у Моли. От Цейлон. Той започна да ме ухажва, но го отблъснах. Страхувах се отново да не бъда отритната, страхувах се от пореден неуспех. Срам ме е от това. Превръщам се в страхливка. Страхувам се за себе си, защото щом някой ме погледне с очите на мъж, първият ми импулс е да бягам, да избягам далеч, за да не бъда отново наранена.

[Страницата е зачеркната с дебела черна черта.]

Де Силва от Цейлон. Беше приятел на Моли. Срещнах го преди години в дома й. Пристигнал в Лондон преди няколко години и изкарва хляба си като журналист, но доста трудно. Оженил се за англичанка. Направил й силно впечатление на едно парти със саркастичното си, хладно поведение. Подхвърлял остроумни шеги за различни хора, жестоки, но някак странно абстрактни. Когато се сетя за него, си го представям как стои встрани и се оглежда, усмихвайки се. С жена си живееше живота на литературните маргинали — в гарсониера, ядяха предимно спагети. Имаха малко дете. Понеже не успявал да изкарва хляба си в Лондон, решил да се върне в Цейлон. Жена му не искала — той бил по-малкият син на високопоставено семейство, големи сноби, недоволни, че се е оженил за бяла жена. Убедил жена си да замине с него. Семейството му не пожелало да я приеме, той й наел стая и прекарвал половината време с нея и детето, а другата — с цейлонското си семейство. Тя искала да се върне в Англия, той уж се съгласил, но я придумал да роди второ дете, което тя не желаела. Веднага след раждането на второто дете той изчезнал.

Той ми се обади ненадейно да попита за Моли, която тогава отсъстваше от вкъщи. Каза, че бил тук, защото „спечелил облог в Бомбай и получил безплатен билет за Англия“. По-късно научих, че това не е вярно — всъщност отишъл в Бомбай с журналистическа задача, но там съвсем импулсивно решил да вземе пари назаем и да отлети за Лондон. Надявал се, че Моли, която преди често му давала пари назаем, ще го поеме. Но не намерил Моли и звъннал на Анна. Обясних му, че в момента нямам пари да му услужа, което бе самата истина, но понеже ми каза, че е загубил контактите си, поканих го на вечеря, за да се срещне с мои приятели. Той не дойде и се обади чак след седмица, безпомощен като дете, което се оправдава, да ми каже, че бил твърде потиснат, за да се среща с хора и „изведнъж в уговорения ден забравил телефонния ми номер“. После го срещнах в дома на Моли, която вече се бе върнала. Бе както преди хладен, дистанциран, остроумен. Намерил си бе работа като журналист и говореше с топлота за жена си, която очакваше да пристигне „вероятно следващата седмица“. Това каза вечерта, когато ме покани и аз избягах. Съвсем основателно. Но страхът ми не бе предизвикан от точна преценка, а от желанието да избягам от всеки срещнат мъж. Когато на другия ден ми се обади, го поканих на вечеря. От начина, по който ядеше, разбрах, че не се храни добре. Беше забравил какво ми бе казал за жена си — че я очаква „следващата седмица“, и вече говореше, че „не й се искало да напуска Цейлон, защото била много щастлива там“. Каза го някак безучастно, сякаш сам се слушаше отстрани. До този момент бяхме разговаряли оживено и приятелски. Но усетих как споменаването на жена му внесе нови нотки. Започна да ме гледа някак хладно, преценяващо и враждебно. Враждебността му не бе пряко насочена към мен. Отидохме в голямата стая. Той закрачи напред-назад, напрегнат, наклонил глава встрани, сякаш се вслушваше в нещо, като ми хвърляше бързи, безучастни, озадачени погледи. После седна и рече:

— Анна, искам да ти разкажа какво ми се случи. Не, просто седни и ме изслушай. Искам да ти разкажа нещо, седни и ме изслушай, без да ме прекъсваш.

Седнах и го изслушах само заради онази моя вътрешна пасивност, която сега ме плаши, защото съзнавам, че е трябвало веднага да кажа: „Не!“, още в оня миг. Защото виждах насреща си враждебност и агресивност. Съвсем не лично към мен. Просто цялата атмосфера бе заредена с агресивност. Разказа ми следната история с безучастна, сдържана усмивка, докато ме наблюдаваше внимателно.

Преди няколко вечери здраво се надрусал с марихуана. След това се разходил по улиците, някъде около Мейфеър[3].

— Нали разбираш, Анна, там направо мирише на богатство и поквара. Това ме привлича. Понякога се разхождам там и долавям миризмата на покварата. Тя ме възбужда.

Видял млада жена да се разхожда по тротоара, приближил се до нея и направо й казал: „Много си хубава. Ще спиш ли с мен?“ Не би постъпил така, каза той, ако не бил замаян от алкохола и марихуаната.

— Не ми се стори хубава, но беше хубаво облечена и щом изрекох тези думи, започна да ми изглежда хубава. Тя отговори съвсем простичко: „Да.“

Попитах го:

— Проститутка ли беше?

Той отвърна с овладяно раздразнение в гласа (сякаш бе очаквал, че ще задам точно този въпрос и дори ме бе подтикнал):

— Не знам. Няма значение.

Бях смаяна от начина, по който рече: Няма значение. Убийствено хладно, сякаш казваше: Какво значение имат другите, аз ти говоря за себе си? Момичето му отвърнало: „Намирам, че си красив. Бих спала с теб.“ Той наистина е красив, преливащ от енергия, с впечатляваща външност. Но красотата му е студена. Казал на момичето: „Искам да опитам нещо. Аз ще те любя така, сякаш съм безумно влюбен в теб. А ти не трябва да реагираш емоционално. Просто ще ми предложиш само секс и няма да обръщаш внимание на думите ми. Обещаваш ли?“ Момичето му отговорило усмихнато: „Добре, обещавам.“ След това отишли в квартирата му.

— Това бе най-интересната нощ в живота ми, Анна. Да, кълна ти се, не ми ли вярваш? Трябва да ми повярваш. Аз се държах така, сякаш я обичам, сякаш я обичам безумно. И дори сам си вярвах. Защото… разбери, Анна, можех да я обичам единствено тази нощ, това бе най-хубавото, което можеш да си представиш. Така че аз непрекъснато й повтарях, че я обичам, държах се като безумно влюбен. А тя постоянно забравяше ролята си. Минат не минат десетина минути, и лицето й току се променяше и тя започваше да реагира на ласките ми като любима жена. Тогава прекъсвах играта и й казвах: „Почакай, уговорката ни беше друга. Обичам те, но знаеш, че това е само наужким.“ Но не беше наужким. През тази нощ аз направо я обожавах. Никога не съм бил толкова влюбен. А тя непрекъснато разваляше играта с емоционалните си реакции. Тъй че се наложи да я отпратя, защото и тя започна да се държи като влюбена.

— Не ти ли се ядоса? — попитах аз. (Самата аз много се ядосах, като го слушах и усещах, че той точно това искаше.)

— Да. Много се ядоса. Започна да ме нарича какво ли не. Но това беше без значение за мен. Каза, че съм бил садист, жесток човек… изобщо неща от този род. Но това нямаше никакво значение за мен. Бяхме се споразумели, тя се бе съгласила, а после развали удоволствието ми. Просто исках веднъж в живота си да обичам жена, без да се налага да давам в замяна нещо от себе си. Разбира се, всичко това е без значение. Разказвам ти го, защото няма никакво значение за мен. Разбираш ли ме, Анна?

— Не я ли срещна отново?

— Не, разбира се. Отидох на улицата, където я бях заговорил, макар да знаех, че няма да я срещна пак. Надявах се, че е проститутка, но знаех, че не е, защото самата тя ми каза, че не е. Работела в някое от кафенетата там. Каза ми, че искала да се влюби.

По-късно вечерта ми разказа друга история. Имал близък приятел, художника Б. Б. бил женен, но изобщо не намирал сексуално удовлетворение в брака. (Той каза: „Разбира се, изобщо не намираше в брака сексуално удовлетворение“ и думите „сексуално удовлетворение“ ми прозвучаха като клиничен термин.) Б. живеел на село. Жена от селото ходела всяка заран да чисти къщата им. Близо година Б. се любел всяка сутрин с тази жена на кухненския под, докато през това време съпругата му била на горния етаж. Един път Де Силва отишъл на гости у тях, но Б. го нямало вкъщи. Нямало я и жена му. Де Силва се настанил у тях в очакване да се върнат и чистачката идвала всяка сутрин, както обикновено. Тя разказала на Де Силва, че цяла година се любела с Б. и че го обичала, и добавила: „Разбира се, знам, че не съм подходяща за него, любим се само защото жена му не е добра за него.“

— Не намираш ли това за очарователно, Анна? Този израз „жена му не е добра за него“ не е в нашия речник, хора като нас не говорят така.

— Говори само за себе си — отвърнах аз, а той се наведе и продължи:

— Хареса ми това… нейната топлота. Така че и аз се любих с нея. На кухненския под, върху някакво домашно чердже, точно както го е правил Б. Пожелах я, защото Б. я бе пожелавал. Не знам защо. Но, разбира се, всичко това беше без значение за мен.

И тогава се върнала жената на Б. Прибрала се да подготви къщата за Б. Заварила Де Силва у тях. Зарадвала се да го види, защото бил приятел на мъжа й и защото се опитвала, както се изрази той, „да удовлетворява мъжа си извън леглото, защото в леглото не успявала“. Де Силва прекарал цялата вечер в опити да разбере дали тя знае за кръшкането на мъжа си с чистачката.

— Тогава разбрах, че изобщо не знае и аз й казах: „Разбира се, връзката на мъжа ви с чистачката не означава нищо, така че не трябва да обръщате внимание на това.“ Тогава тя избухна. Направо полудя от ревност и омраза. Можеш ли да си представиш всичко това, Анна? Тя непрекъснато повтаряше: „Значи той се е любил всяка сутрин с тази жена на кухненския под.“ Точно тези думи повтаряше непрекъснато: „Значи той се е любил всяка сутрин с тази жена на кухненския под, докато аз горе съм четяла книга.“

И така, Де Силва направил всичко възможно да успокои съпругата, както сам ме увери. И тогава пристигнал Б.

— Разправих на Б. какво съм направил и той ми прости. Жена му заяви, че ще го напусне. Мисля, че наистина ще го напусне. Защото се е любил с чистачката „на кухненския под“.

Попитах го:

— И защо го направи? (Докато слушах отговора, почувствах невероятен студ, изпитах неописуем ужас, направо изстинах от ужас.)

— Защо? Защо? А защо питаш? Какво значение има? Просто исках да видя какво ще стане. Това е.

При тези думи той се усмихна. Това бе усмивка, предизвикана от спомена, доста лукава, радостна, заинтригувана усмивка. Разпознах тази усмивка — в нея се криеше същината на моя сън, това бе усмивката на образите от моя сън. Същевременно си мислех, Това нещо, този интелектуален подтик „исках да видя какво ще стане“, „исках да видя какво ще се случи по-нататък“, е нещо, което витае из въздуха, то е вътре в много хора, с които се срещаме, то е в самата мен. Част е от нашата природа. Това е другата страна на „това няма значение“, „това е без значение за мен“, фрази, които непрестанно кънтяха в разказа на Де Силва.

С Де Силва прекарахме нощта заедно. Защо ли? Защото това бе без значение за мен. Възможността да значи нещо, способността да мисля какво значи бе извън мен. Подобна способност имаше другата Анна, нормалната Анна, която се рееше някъде на хоризонта сред бели полета и която можех да видя, но не и да докосна.

За мен нощта бе убийствена, също както и погледът му, заинтригуван и същевременно дистанциран. Де Силва бе хладен, безучастен, абстрактен. За него нямаше значение. Но на моменти внезапно изпадаше в състояние на нещастно дете, което търси майка си. За мен тези минути значеха повече, отколкото хладната му отчужденост или любопитството. И постоянно упорито си повтарях, Разбира се, вината е негова, не моя. Защото мъжете предизвикват реакциите, те ни създават. На сутринта, като си спомних как се бях вкопчила в тази идея, как винаги се вкопчвам в нещо, се почувствах глупаво. Че защо това трябва да е вярно?

На сутринта му приготвих закуска. Чувствах се изстинала и отчуждена. Напълно съкрушена, като че у мен не бе останала и искрица живот или топлинка. Сякаш той бе пресушил живота в мен. Но се държахме възпитано. Когато си тръгна, каза, че ще ми се обади и аз му отвърнах, че повече няма да спя с него. Лицето му изведнъж се разкриви от злоба и гняв и си помислих, че сигурно така е изглеждал, когато момичето, което е спрял на улицата, е реагирало на любовните му думи. Точно така е изглеждал, когато то е реагирало емоционално — зъл и гневен. Но не очаквах такъв израз сега. След това отново се появи маската му на усмихната отчужденост и той попита: „А защо не?“ Отвърнах: „Защото ти е напълно все едно дали ще спиш с мен или не.“ Очаквах да отговори: „На теб също“, с което щях да се съглася. Но той изведнъж се превърна в клетото дете, което от време на време се появяваше през нощта, и рече: „Не ми е все едно, не ми е.“ Понечи да се заблъска в гърдите за доказателство, че е така, но… повдигнатият към гърдите му юмрук изведнъж се отпусна. И отново ме обзе усещането от съня за мъглата — безформеност, кухи чувства.

Казах: „Да, така е. Но ще останем приятели.“ Той веднага си тръгна, без да каже нито дума. Същия следобед се обади. Разказа ми с хладен тон няколко забавни, но злобни истории за общи познати. Усещах, че ще последва още нещо, защото ме обзе тревога, но не знаех какво. Тогава той каза с безучастен, почти апатичен тон:

— Искам да ми разрешиш да доведа близък човек да спи у вас в горната стая. Онази точно над спалнята ти.

— Но това е стаята на Джанет — отвърнах аз. Не можех да разбера накъде бие.

— Ами би могла да я преместиш… но няма значение. Която и да е стая. Горе. Ще я доведа тази вечер към десет.

— Искаш да доведеш жена да пренощува у нас ли? — бях толкова глупава, че не разбирах какво има предвид. Но се ядосах много, тъй че трябва да съм разбрала.

— Да — отвърна той все така безучастно. А сетне добави дистанцирано, хладно: — Както и да е, няма значение.

Останах изумена. И изведнъж обзелият ме гняв ме накара да проумея всичко и му се обадих веднага и попитах:

— Искаш да кажеш, че възнамеряваш да доведеш жена в жилището ми и да спиш с нея, така ли?

— Да. Не близък човек, както вече казах. Ще си хвана проститутка от гарата и ще я доведа. Исках да спим в стаята над теб, за да ни чуваш.

Направо онемях. Той попита:

— Анна, вбеси ли се?

Отвърнах:

— Значи си намислил всичко това само за да ме вбесиш.

Тогава той изстена като дете.

— Анна, Анна, съжалявам, прости ми.

Започна да стене и да плаче. Представях си го как стои там със слушалката и удря гърди със свободната ръка или пък блъска глава в стената — във всеки случай чух тъпи неравномерни удари, така че можеше да е едното или другото. И разбрах, че е замислил всичко още от самото начало, от момента, когато ми позвъни да попита дали може да доведе жена в жилището ми, за да стигне накрая до това блъскане на гърдите или главата. Това е било целта. Затворих телефона.

След това получих две писма. Първото — хладно, злобно, нагло. Но най-вече — хаотично, несвързано, писмо, което би могло да се отнася за поне десетина случаи, все невероятни. Точно това бе целта на писмото — пълната му несъстоятелност. А два дни по-късно дойде второ писмо с истеричните ридания на дете. Второто ме разстрои повече.

Два пъти сънувах Де Силва. Той е пълно олицетворение на онзи подтик в човека да намира наслада в болката, която причинява. В съня ми той не носеше маска. Бе точно такъв, какъвто е в живота — усмихнат, злобен, отчужден, заинтригуван от страданието.

Вчера ми се обади Моли. Беше чула, че Де Силва е изоставил жена си без пукнат грош, сама с двете деца. Семейството му, богатото му аристократично семейство, ги приютило и тримата. Моли каза:

— Разбира се, цялата работа е там, че той придумал жена си да роди второ дете, което тя не искала, само за да може да я върже вкъщи с децата, а той да се чувства свободен. След това офейква в Англия, като се надява аз да му се притека на помощ. Най-ужасното е, че ако не бях отсъствала в онзи сюблимен момент, щях наистина да постъпя така, щях да приема всичко за чиста монета — горкият цейлонски интелектуалец, който не може да свърже двата края и е принуден да остави жена си и двете си деца, за да потърси добре платените интелектуални тържища на Лондон. Какви глупачки сме само, невероятни, неизлечими и така и не си вадим поука. Отлично знам отсега, че случи ли ми се нещо такова отново, пак така ще постъпя, все едно никога не съм се парила.

Случайно срещнах на улицата Б., с когото се познавам от известно време. Отидох на кафе с него. Той заговори с топлота за Де Силва. Каза, че го убедил да бъде по-мил с жена си. Добави, че той, Б., ще осигурява половината от месечната издръжка за жената на Де Силва, ако самият Де Силва дава другата половина.

— И той дава ли я? — попитах аз.

— Е, той, разбира се, не ще — отвърна Б. и обаятелното му, интелигентно лице просветна в защита не само на Де Силва, но на цялата вселена.

— А къде е сега Де Силва? — попитах, предугадила отговора.

— Ще дойде да живее при мен на село в съседната къща. Има една жена, към която е много привързан. Всъщност това е жената, която идва да чисти у дома всяка сутрин. Сега ще продължи да чисти къщата. Много съм доволен. Тя е много добра.

— Радвам се — казах аз.

— Да, аз много го обичам.

[1] „Смъртта на търговския пътник“ (1965 г.) е една от най-известните пиеси на Артър Милър, спечелила наградата „Пулицър“. Драматургът е един от съпрузите на Мерилин Монро. — Б.пр. ↑

[2] Улица в Ню Йорк, известна с евтините си хотели и барове, които се посещават от скитници и алкохолици. — Б.пр. ↑

[3] Мейфеър — богат район в центъра на Лондон. — Б.пр. ↑

Свободни жени 4

Анна и Моли оказват благотворно влияние върху Томи.

Марион напуска Ричард. Анна се чувства променена.

Анна очакваше Ричард и Моли. Беше доста късно, наближаваше единайсет. Завесите в просторната бяла стая бяха пуснати, тетрадките — скрити, на масата бе сложен поднос с напитки и сандвичи. Анна седеше отпусната в едно кресло, сякаш изпаднала в летаргия от нравствени усилия. Беше почувствала, че не съумява да контролира действията си. Освен това малко по-рано същата тази вечер през полуотворената врата на Айвър бе зърнала Рони по домашен халат. Изглежда, той просто отново се бе настанил в жилището й и сега от нея зависеше дали да изхвърли и двамата. Улови се, че си мисли, Има ли някакво значение? Дори й мина през ум двете с Джанет да си стегнат багажа, да се изнесат и да оставят апартамента на Айвър и Рони, за да се избегнат скандали. Не се изненада от тази доста налудничава идея, защото вече бе стигнала до заключението, че може би е луда. Нито една мисъл не можеше да й достави удоволствие. От няколко дни бе наблюдавала как в съзнанието й изникват различни идеи и образи, които не предизвикват у нея никакви чувства и тя не може да ги усети като свои.

Ричард бе казал, че ще вземе Моли от театъра, където тя играеше очарователно лекомислена вдовица, изправена пред проблема да избере за съпруг някой от четирима кандидати, един от друг по-привлекателни. Тримата се събираха да се съвещават. Преди три седмици една вечер Томи задържа Марион до късно у тях и тя пренощува в празното жилище на горния етаж, където по-рано живееха Анна и Джанет. На другия ден Томи каза на майка си, че Марион се нуждае от pied-a-terre в Лондон. То се знае, щяла да си плаща целия наем за жилището, макар и да възнамерявала да го ползва само от време на време. Оттогава Марион само веднъж си отиде вкъщи, за да си вземе дрехи. Настани се горе и така всъщност тихомълком напусна Ричард и децата. Но тя сякаш не съзнаваше, че ги е напуснала и всяка сутрин разгорещено обясняваше, че е лекомислено от нейна страна толкова дълго да се застоява при Томи, ала този ден щяла непременно да се прибере у дома и да се погрижи за всичко. „Да, Моли, наистина обещавам“ — казваше тя, сякаш носеше отговорност пред Моли. Моли се обади на Ричард и настоя той да предприеме нещо. Ричард обаче отказа. От благоприличие бе наел икономка, а секретарката му Джийн на практика вече се бе пренесла при него. И Ричард бе доволен, че Марион го е напуснала.

И тогава се случи нещо. Томи, който до този момент не бе напускал нито веднъж сигурността на дома си, откакто бе излязъл от болницата, отиде заедно с Марион на политически митинг, посветен на независимостта на Африка. След митинга започна спонтанна демонстрация пред централата на съответната африканска страна. Марион и Томи тръгнаха след тълпата, която беше главно от студенти. Последваха схватки с полицията. Томи не носеше бял бастун или какъвто и да е знак, че е сляп. Не се отмести, както му наредиха и съответно бе арестуван. Марион, откъснала се за миг-два от него сред тълпата, се нахвърли върху полицая с истерични крясъци. И тогава откараха и двамата в полицейското управление с още десетина демонстранти. На другата сутрин трябваше да платят глоба. Вестниците гръмко разпространиха историята за „съпругата на влиятелен финансист“. Този път Ричард се обади на Моли, която на свой ред отказа да му помогне. „Ти не би си мръднал и пръста за Марион. Тревожиш се само защото вестниците са алармирани и ще се доберат до връзката ти с Джийн.“ И тогава Ричард звънна на Анна.

Докато говореха, Анна се наблюдаваше отстрани как стои със слушалка в ръка, с лека, променлива усмивка, докато с Ричард си разменят думи на взаимна непоносимост. Имаше усещането, че този разговор е неизбежен и нито една тяхна дума не може да се промени. Сякаш разговаряха смахнати.

Той несвързано изливаше гнева си:

— Това е абсолютен фарс. Вие двете сте го скроили само и само да ми отмъстите. Африканска независимост, ама че фарс! Спонтанна демонстрация! Тикнали сте Марион при комунистите и тя е толкова наивна, че не може и да разбере кой е комунист. Всичко е само защото вие с Моли искате да ме орезилите.

— Да, разбира се, точно така е, скъпи Ричард.

— Мръсна шега искате да ми извъртите, че уж жената на изпълнителен директор е станала червена.

— Точно така.

— Ще се погрижа да ви разобличат.

В този миг Анна си мислеше, Всичко е толкова страшно, защото, ако не бяхме в Англия, гневът на Ричард би имал ужасни последствия — мнозина можеха да бъдат уволнени, хвърлени в затвор или просто разстреляни. Тук в Англия Ричард просто е един разгневен човек, но е символ на нещо ужасно… а аз стоя и му отвръщам с нелеп сарказъм.

Тя отново добави саркастично:

— Скъпи Ричард, нито Марион, нито Томи са планирали такова нещо. Просто са се повлекли с тълпата.

— Повлекли се били! Кого правиш на глупак?

— Случайно и аз бях там. Нима не знаеш, че днес подобни демонстрации са всъщност съвсем спонтанни? Комунистическата партия напълно е загубила влияние над младите, а Лейбъристката партия е твърде благоразумна, за да организира подобни неща. Така че на практика отделни групи младежи просто сами решават да изразят отношението си към Африка, войната или други подобни проблеми.

— Можех да очаквам, че и ти си присъствала там.

— Не, не би могъл. Защото стана съвсем случайно. Прибирах се у дома след театър и видях тълпа студенти да тичат по улицата. Слязох от автобуса и ги последвах да видя какво става. Не знаех, че и Марион и Томи са били там. Разбрах го от вестниците.

— И какво възнамеряваш да направиш по този въпрос?

— Нищо не възнамерявам да правя. Ти сам можеш да се справиш с червената заплаха.

И Анна затвори телефона с пълното съзнание, че това не е краят и че всъщност ще се наложи да направи нещо по въпроса, защото бе ясно, че необратим процес набира скорост и тя непременно ще бъде въвлечена в него.

Скоро след това й се обади Моли, която бе изпаднала в нервна криза:

— Анна, трябва да се срещнеш с Томи и да се опиташ да го вразумиш.

— А ти опита ли се?

— Всичко е много странно. Не мога дори да опитам. Непрестанно си повтарям едно и също — не трябва повече да живея като гостенка в собствения си дом и да оставям Марион и Томи да се чувстват пълни господари тук. Защо да търпя това положение? А после се случва нещо много странно. Тъкмо реша да се изправя лице в лице с тях… но просто не мога да го сторя, нищо не стига до съзнанието на Марион. И тогава си казвам, А защо пък не? Има ли значение? Не е ли все едно? И усещам как свивам безпомощно рамене. Връщам се вечер от театъра и стъпвам на пръсти в собствения си дом, за да не обезпокоя Марион и Томи, като се чувствам едва ли не гузна, че съм още там. Нали разбираш положението ми?

— Да, за съжаление много добре разбирам.

— Добре. Но най-вече ме плаши… ако трябва да опиша точно ситуацията — нали виждаш, втората жена на съпруга ми се е настанила в собствения ми дом, защото не може да живее без сина ми и така нататък — положението не е просто странно, а… Както и да е, напълно безсмислено е да говоря. Знаеш ли какво си мислех вчера, Анна? Седях горе, свита като мишка, за да не безпокоя Марион и Томи, и просто ми идеше да си стегна багажа, да хвана накъдето ми видят очите и да ги оставя да се оправят. Мислех си още, че младите след нас, само като видят хала ни, ще започнат да се женят на осемнайсет, ще забранят разводите, ще наложат строг морален кодекс и тъй нататък, защото иначе хаосът става направо ужасен… — при тези думи гласът на Моли потрепери и тя набързо приключи: — Моля те, срещни се с тях, Анна, трябва да говориш с тях, защото аз просто не мога да се оправя.

Анна облече палтото си и грабна чантата, решена да се справи. Нямаше никаква представа какво да каже, дори какво мисли по въпроса. Стоеше насред стаята с усещането за пълна празнота, но решена да се изправи пред Марион и Томи и да им каже… какво? Помисли си за Ричард с обичайния му сподавен гняв, за Моли, чийто дух бе изцяло сломен от безутешните ридания, за Марион, потиснала страданията си с хладна истерия, за Томи… него тя просто го виждаше, съзираше пред себе си сляпото му, дръзко лице, усещаше, че е обладан от някаква сила, но не можеше да я „назове“.

Изведнъж се изкикоти. Чу отстрани собствения си кикот: да, точно така се бе изкикотил Томи онази вечер, когато дойде да я види преди опита си за самоубийство. Колко странно, никога не съм се чувала да се смея така.

Какво ли е станало с онази скрита у Томи личност, която тогава се изкикоти така? Бе напълно изчезнала — сигурно Томи я е убил в себе си, когато куршумът е пронизал главата му. Колко странно е, че и аз се изкикотих така весело и безумно! Какво да кажа сега на Томи! Та аз дори не разбирам какво точно се случи с него.

За какво всъщност става дума? Трябва да се изправя пред Марион и Томи и да кажа: Престанете с вашата престорена загриженост за африканския национализъм, и двамата добре разбирате колко нелепо е това.

Анна отново се изкикоти на безсмислените си думи.

А какво би казал Том Матлонг? Представи си как седи на маса срещу Том Матлонг в някое кафене и му разказва за Марион и Томи. Той би я изслушал и би казал: „Анна, твърдиш, че тези двамата са решили да работят за освобождението на Африка. Защо трябва да се тревожа за мотивите им?“ А после ще се засмее. Да. Анна чу смеха му — дълбок, плътен, гърлен. Да. Той ще постави длани на колене и ще се засмее, а после ще поклати глава и ще каже: „Скъпа Анна, де да имахме вашите проблеми.“

Като чу смеха му, Анна се почувства по-добре. Набързо събра някои документи, за които я бе подсетила мисълта за Том Матлонг. Пъхна ги в чантата и хукна към къщата на Моли. Докато тичаше натам, си мислеше за митинга, на който бяха арестували Марион и Томи. Той нямаше нищо общо с предишните добре организирани политически акции на Комунистическата партия. Или с митингите на Лейбъристката партия. Не, това бе стихийна, спонтанна проява — хората просто действаха, без да знаят защо. Потокът младежи се бе излял пред съответната централа като придошла река. Никой не ги организираше или ръководеше. Така сградата бе оградена от тълпи хора, които крещяха лозунги някак колебливо, сякаш искаха да чуят собствения си глас. А после пристигна полицията и полицаите също бяха неуверени и колебливи. Не бяха наясно какво може да излезе от всичко това. Застанала отстрани, Анна наблюдаваше какво става — в това хаотично, стихийно движение на хора и полицаи се криеше някакъв вътрешен умисъл. Десетина-двайсет младежи с един и същи израз на лицето — суров, решителен, непоколебим — се държаха умишлено предизвикателно и арогантно с полицаите. Уж случайно се втурваха насреща им или се шмугваха покрай тях, приближаваха се толкова близко, че ги блъскаха или килваха каските им. Отдръпваха се за миг, после пак налитаха. Полицията ги държеше под око. Един по един арестуваха всички, защото се държаха така, че се наложи да ги арестуват. А в момента на арестуването въпросните младежи гледаха победоносно, с чувство на задоволство. Усещаше се вътрешна борба и у полицаите — те си служеха със сила, доколкото се осмеляваха, но по лицата им се четеше внезапно обзела ги жестокост.

Междувременно младежите, които бяха дошли да удовлетворят вътрешната си потребност да предизвикат властта и съответно тя да ги накаже, продължаваха да скандират лозунги, да изпробват политическите си гласове, като контактът им с полицията бе някак различен, помежду им нямаше спойка.

Какво ли е било изражението на Томи, когато са го арестували? Анна добре си го представяше, без да го е видяла.

Когато отвори вратата, завари Томи сам в стаята му. Той мигновено попита:

— Анна ли е?

Анна се въздържа да каже: „Откъде знаеш кой е?“ и запита:

— Къде е Марион?

Томи отвърна сдържано, изпълнен с подозрителност:

— Горе. — Сякаш й каза: Не искам да се срещаш с Марион. Тъмните му, безизразни очи се бяха приковали, едва ли не впили в Анна и тя почувства как я пронизват, толкова тежък бе тъмният му поглед. И все пак този поглед не бе напълно фокусиран — онази Анна, към която той бе отправил забраната и предупреждението, стоеше малко вляво. Анна изпадна почти в истерия, когато усети едва ли не натиск да се отмести вляво точно в обсега на зрящите или незрящи очи. Тогава Анна каза:

— Ще се кача горе. Не ставай, моля те — защото той се понадигна да я възпре. Тя затвори вратата и се качи по стълбите към жилището, в което някога бяха живели с Джанет. Хрумна й, че не се задържа дълго при Томи, защото не чувстваше никаква близост с него, просто нямаше какво да му каже, а сега пък се бе запътила към Марион, на която също нямаше какво да каже.

Стълбището бе тясно и мрачно, като тъмен кладенец. Анна изплува от него и стъпи на малката бяла площадка, която грееше от чистота. Още от вратата зърна Марион, приведена над вестник. Марион я поздрави с весела, дружелюбна усмивка.

— Виж тук! — възкликна тя и тържествуващо подаде вестника на Анна. Там бе поместена снимка, под която пишеше: „Отношението към африканците е направо отвратително“ и неща от този род. Коментарът бе злобен, но това убягваше на Марион. Тя надничаше иззад рамото на Анна към вестника, усмихваше се, свиваше закачливо рамене и само дето не подскачаше от сладостно чувство на вина. — Майка ми и сестрите ми са бесни, направо не са на себе си от яд.

— Представям си — сдържано отвърна Анна. Долови сдържаните, критични нотки в гласа си и видя как Марион се сепна от тях. После седна в креслото с бяло покривало. Марион се настани на леглото. Тази хубава, небрежно облечена зряла жена сега приличаше на избуяло на ръст, очарователно и кокетно момиче.

Анна си помисли, Вероятно съм тук, за да накарам Марион да се изправи лице в лице с действителността. Но каква е нейната действителност? Абсолютна честност, подгряна с алкохол. И защо Марион да не е такава, каквато е, защо да не прекара остатъка от живота си, като се кикоти, като килва настрани шлемовете на полицаите и заговорничи с Томи?

— Толкова се радвам да те видя, Анна — заговори Марион, след като изчака Анна да каже нещо. — Ще пиеш ли чай?

— Не — отвърна Анна и тръсна глава, за да дойде на себе си. Но вече беше късно. Марион бе излязла и отишла в малката кухничка до стаята. Анна я последва.

— Какво прекрасно малко жилище! Направо съм очарована. Какъв късмет си имала да живееш тук. На твое място не бих го напуснала.

Анна огледа чудесното малко жилище с ниски тавани и блестящи прозорци. Всичко тук грееше, светеше, блестеше от чистота. Всяка вещ в него й причиняваше болка, защото тези малки, приветливи стаи бяха скътали любовта й с Майкъл, четири години от детството на Джанет, укрепващото й приятелство с Моли. Анна се облегна на стената и се взря в Марион — дезертиралата съпруга изпълняваше ролята на пъргава домакиня със замъглен от притаена истерия поглед, но в този поглед се долавяше смъртен ужас, че Анна може да я прогони от това бяло убежище, където бе избягала от задълженията си, и да я върне у дома.

Изведнъж нещо у Анна прищрака, нещо се скърши и тя сякаш се отдалечи от това, което ставаше пред очите й. Усети се празна като куха шушулка. Продължаваше да стои там, вглеждаше се в думи като любов, приятелство, дълг, отговорност и съзнаваше лъжовната им същност. Осъзна че свива рамене. Когато Марион видя този жест на отчаяние, по лицето й се изписа истински ужас и тя възкликна умолително:

— Анна!

Анна отвърна с усмивка, но добре съзнаваше, че усмивката й е машинална, и си каза, Е, това няма никакво значение. После се върна в другата стая и седна със същото усещане за празнота.

След малко Марион внесе поднос с чай. Изражението й бе виновно, но предизвикателно, защото очакваше да се изправи пред една предизвикателна Анна. Засуети се с чаените чаши и лъжички в стремежа да обезоръжи онази Анна, която всъщност не присъстваше тук. А после въздъхна, отмести подноса встрани и изразът й омекна. Тогава каза:

— Знам, че Ричард и Моли са те пратили да говориш с мен.

Анна мълчеше. Усещаше, че не иска да наруши мълчанието.

А после изведнъж почувства, че думите ще се отприщят. Помисли си, Чудя се какво ли ще изрека. И коя ли моя същност ще изрече напиращите думи. Колко странно е да седиш така, в очакване да чуеш какво ще изрече собствената ти уста. После едва ли не в унес попита:

— Марион, помниш ли мистър Матлонг? (Помисли си, Значи ще говоря за Том Матлонг, колко странно!)

— Кой беше мистър Матлонг?

— Африканският лидер. Не помниш ли, като дойде да ми говориш за него?

— О, да, за миг забравих името му.

— Мислех си за него тази сутрин.

— Така ли?

— Да, наистина. (Гласът на Анна звучеше все така спокоен и чужд. Тя се вслушваше в него отстрани.)

Марион изведнъж доби напрегнат и разтревожен вид. Хвана един кичур коса и го заусуква около пръста си.

— Когато го видях преди две години, бе много разстроен. Две седмици правил опити да се срещне с министъра по колониалните въпроси, но все получавал откази. Предчувстваше, че отново ще влезе в затвора. Той е извънредно интелигентен човек, Марион.

— Не се съмнявам. — Марион отвърна на Анна с бърза, неволна усмивка, сякаш й казваше, Да, бива си те, знам накъде биеш.

— В неделя той ми се обади и каза, че се чувства уморен и имал нужда от почивка. И аз реших да го заведа до Гринич с параходче по Темза. На връщане той непрекъснато мълчеше. Седеше в парахода и се усмихваше. Нали знаеш колко впечатляваща е гледката към централната част на Лондон, когато се връщаш от Гринич? Например сградата на Окръжния съвет и всички онези огромни бизнес блокове. Заедно с пристанищата, корабите и доковете. А после изведнъж се появява парламентът… (Анна говореше тихо, все така заинтригувана какво ще каже по нататък.) И всичко това стои там векове наред. Попитах го за какво се е замислил. Той ми каза: „Не съм отчаян заради белите заселници. Не се отчаях и в затвора последния път — историята е на наша страна. Но в този момент усещам цялата тежест на Британската империя да тегне отгоре ми като надгробна плоча.“ И продължи: „Имаш ли представа колко поколения трябва да се изредят, докато се построи общество, в което автобусите да се движат навреме? В което бизнес кореспонденцията да е напълно редовна. В което да имаш доверие на министрите, че не вземат подкупи…“ Точно когато минавахме покрай парламента, си помислих, че малцина от политиците там притежават дори част от неговите достойнства… Защото той е нещо като светец, Марион…

Гласът на Анна секна. Тя го усети и си помисли, Сега знам какво става с мен. Обзела ме е истерията. Изпаднала съм в истерия точно като Марион и Томи. Изобщо не мога да контролирам постъпките си. После си рече, Използвам дума като „светец“… Никога не я употребявам, когато се владея. Дори не знам какво означава. Чу се отстрани как продължи да говори високо, доста пискливо:

— Да, той е светец. Аскет е, но не е невротичен. Казах му колко тъжно е да се свежда въпросът за африканската независимост до такива проблеми като редовни автобуси и изрядна бизнес кореспонденция. Той отговори, че наистина било тъжно, но страната му би се оценявала по тези критерии.

Тук Анна избухна в плач. Продължаваше да седи все така, цялата обляна в сълзи, и да се наблюдава отстрани как плаче. Наведена, Марион се взираше в нея с блеснал, любопитен поглед и направо не вярваше на очите си. Анна се овладя и продължи:

— Слязохме на парламента. И тогава той рече… Сигурно си мислеше за всички онези дребни политици вътре: „Изобщо не трябваше да ставам политик. В едно националноосвободително движение случайно се въвличат какви ли не хора, както вихрушката завърта листата.“ После помисли и добави: „Смятам, че е твърде вероятно, след като получим независимост, аз отново да се озова в затвора. Не съм подходящият тип политик за първите години след революцията. Публичните речи ме притесняват. Много по-приятно ми е да правя анализи и да пиша статии.“ После седнахме да пием чай и той ми каза: „Каквото и да стане, очаквам да прекарам голяма част от живота си в затвора.“ Това ми заяви той.

Гласът на Анна отново секна. Тя си помисли, Боже господи! Ако продължавам да седя така и да се наблюдавам отстрани, направо ще започне да ми се повдига от тия сантиментални приказки. Да, сама си го търся. А после каза с разтреперан глас:

— Не трябва да опошляваме това, което той символизира. — Същевременно си мислеше, С всяка изречена дума аз всъщност опошлявам това, което той символизира.

Марион възкликна:

— Той наистина е прекрасен. Но едва ли всички могат да бъдат като него.

— Разбира се, че не. Например приятелят му може да взриви тълпата с високопарни изрази. Но си пада по чашката и жените. Сигурно той ще е първият министър-председател… има всички качества… на човек от народа.

Марион се изсмя. Анна също. Смехът им бе твърде висок и невротичен.

— Има и друг — продължи Анна. (Кой ли друг, помисли си тя. Едва ли ще започна да говоря за Чарли Темба.) — Той е профсъюзен лидер, казва се Чарли Темба. Лоялен, но буен, сприхав, стихиен… Е, наскоро напълно се срина.

— Срина ли се? — попита Марион сепнато. — Какво искаш да кажеш?

Анна си помисли, Да, през цялото време съм възнамерявала да заговоря тъкмо за Чарли. Изглежда, всички мои приказки до този момент са водели единствено към него.

— Ами стигна до нервно разстройство. Знаеш ли, Марион, най-странното е, че никой не усети кога започна. Защото политиката… е пълна с насилие, интриги, ревност, злоба… също като в елизабетинска Англия… — изведнъж Анна спря. Марион я гледаше, намръщена и раздразнена. — Марион, съзнаваш ли колко сърдито ме гледаш?

— Така ли?

— Да. Едно нещо е да си казваш: „Горките хора!“, съвсем друго е да позволиш африканската политика да заприлича на английската… дори и на тази в миналото.

Марион се изчерви, а после се засмя и каза:

— Разкажи ми още за него.

— Ами Чарли започна да се кара с Том Матлонг, който му беше най-добрият приятел, а после и с другите си приятели, като ги обвиняваше в конспирации срещу него. След това започна да пише гневни писма на разни хора. В началото не разбирахме какво става с него. И тогава изведнъж получих писмо… ето, донесох го. Искаш ли да го видиш?

Марион протегна ръка. Анна й подаде писмото, като си помисли, Като слагах писмото в чантата си, не съзнавах защо го правя… Писмото бе писано с индиго. Очевидно бе разпратено на няколко души. Най-отгоре несръчно бе добавено с молив: „Скъпа Анна.“

„Скъпа Анна, в последното си писмо ти разказах за интригите срещу мен, както и за враговете, които кроят планове да ме убият. Някогашните ми приятели се обърнаха срещу мен и заявяват в речи из моя район, че съм бил враг на Конгреса, а също и техен враг. А аз съм болен и ти пиша, за да те помоля да ми пратиш проверена храна, защото се боя да не ме отровят. Болен съм, защото, както установих, жена ми е подкупена от полицията и от самия губернатор. Тя е много лоша жена, с която трябва да се разведа. Станах жертва на два незаконни ареста и ги излежах, защото нямаше кой да ми помогне. Сега съм съвсем сам у дома. От покрива и стените непрекъснато скрито ме наблюдават. Хранят ме с разни опасни храни, като се започне с човешко (от мъртви трупове) и се стигне до влечуги, включително и крокодили. Крокодилът иска да си отмъсти. Нощем го виждам как ме дебне с блеснали очи, а челюстите му се насочват към мен през стената. Ела бързо да ми помогнеш. С братски поздрав, Чарли Темба.“

Марион неволно отпусна ръката си с писмото. Седеше, без да каже дума. После въздъхна. След малко се изправи като сомнамбул, подаде писмото на Анна и отново седна, като опъна полата си и скръсти ръце. Рече като в унес:

— Анна, цяла нощ не съм мигнала. Не мога да се върна при Ричард. Просто не мога.

— Ами децата?

— Да, знам. Най-ужасното е, че не ме е грижа. Децата значат много, когато обичаме един мъж. Е, поне аз така мисля. Ще кажеш, че това не важи за теб, но за мен важи. Мразя Ричард. Наистина го мразя. Смятам, че го мразя много отдавна, без да съм го съзнавала. — Марион бавно се изправи със същите движения на сомнамбул. Зашари с очи из стаята за алкохол. Съзря малка бутилка уиски върху купчина книги. Напълни до половина една чаша и седна, бавно отпивайки: — Защо да не остана тук при Томи? Защо не?

— Слушай, Марион, това е къщата на Моли…

В този миг от долната площадка на стълбите долетя шум. Томи се качваше нагоре. Анна забеляза как Марион трепна и бързо се овладя. Остави настрана чашата уиски и мигновено изтри устни с носната си кърпичка. После забрави за себе си и си помисли, Толкова са стръмни стъпалата, но не трябва да се опитвам да му помагам.

Предпазливите стъпала на слепеца започнаха бавно да кънтят нагоре по стълбата. Заглъхнаха на площадката, където Томи се извърна, опипвайки стените. После той влезе в стаята. Понеже тази стая му бе сравнително непозната, се поспря на прага, опрял ръка на рамката на вратата, извърна мургавото си, сляпо лице към средата на стаята, а после влезе и пристъпи напред.

— Малко вляво — каза Марион.

Той се насочи наляво, направи още една крачка, блъсна коляното си в ръба на леглото, бързо се извърна, за да не падне и шумно седна. После заобръща глава изпитателно.

— Аз съм тук — обади се Анна.

— А аз съм тук — обади се и Марион.

Той се обърна към Марион:

— Мисля, че е време да започнеш да приготвяш вечерята. Иначе ще закъснеем за събранието.

— Довечера ще ходим на важно събрание — поясни Марион на Анна радостно и същевременно виновно. Тя срещна погледа на Анна, направи гримаса и се извърна. В този миг Анна разбра или по-скоро почувства, че е казала на Марион и Томи всичко, което е можела да им каже. Сега Марион подметна на Томи: — Анна смята, че не сме подходили правилно.

Томи извърна лице към Анна. Пълните му, упорити устни нервно се свиваха. Това беше нещо ново — движеше беззвучно устни, сякаш да изрази цялата си несигурност, която отказваше да прояви в слепотата си. Устата, белег на тъмната му, непреклонна воля, преди бе неизменно стисната, а сега изглеждаше единственото нещо, което не можеше да контролира. И в този миг той седеше и неволно мърдаше беззвучно устни. В ясната, прозрачна светлина, обляла стаята, Томи седеше напрегнат на кревата — толкова млад, толкова блед, той бе едно беззащитно момче с жалко потрепващи устни, които издаваха цялата му уязвимост.

— Защо? — попита той. — Защо?

— Проблемът е в това — каза Анна и усети, че тонът й отново е станал шеговит и овладян и истеричните нотки са изчезнали, — проблемът е в това, че в Лондон има извънредно много студенти, които се нахвърлят срещу полицаите. Но вие двамата сте в благоприятното положение да изучите основно проблемите и да станете експерти.

— Мислех, че си дошла тук да откъснеш Марион от мене — отвърна бързо Томи с хленчещ тон — тон, какъвто никой не бе чул от него след ослепяването. — Защо трябва да се връща при баща ми? Нима ще я накараш да се върне?

Тогава Анна каза:

— Слушайте, защо двамата не заминете на почивка за известно време? Така Марион ще има време да обмисли как да постъпи. А ти, Томи, ще можеш да изпробваш крилете си извън дома.

Марион каза:

— Не ми трябва да обмислям. Няма да се върна. Какъв смисъл има? Не знам какво ще правя с живота си по-нататък, но съм наясно, че с мен е свършено, ако се върна при Ричард. — Очите й се наляха със сълзи, тя стана и избяга в кухнята. Томи извърна глава и се вслуша в шумовете, вслуша се, напрягайки мускули, в движенията й из кухнята.

— Много добре се държиш с Марион — тихо каза Анна.

— Наистина ли? — попита той, трогателно зарадван от думите й.

— Както стоят нещата… трябва да я подкрепяш. Не е лесно, когато се разтрогва двайсетгодишен брак… горе-долу на толкова години си и ти самият. — Тя стана. — И според мен не бива да си тъй суров към всички нас — бързо добави тя с тих глас, който за нейна изненада й прозвуча като молба. Рече си, Аз не мисля такова нещо, защо го казвам? Той седеше насреща й и се усмихваше — бе дошъл на себе си, тъжен и смутен. Усмивката му бе насочена някъде вляво от рамото й. Тя застана точно пред погледа му. Помисли си, Думите ми в този момент ще чуе предишният Томи. Но не знаеше какво да му каже.

Томи рече:

— Знам какво си мислиш сега, Анна.

— Какво?

— Някъде в съзнанието ти се мярка мисълта: „Аз съм чисто и просто един най-обикновен социален работник, каква загуба на време!“

Анна се засмя облекчено — той просто се шегуваше.

— Да, нещо подобно — отвърна тя.

— Да, знаех, че това си мислиш — заяви той с тържествуващ глас. — Е, Анна, много съм мислил, откакто направих опит да се застрелям и стигнах до заключението, че ти грешиш. Според мен това, което е нужно на всеки човек, е хората да се отнасят добре с нас.

— Навярно си напълно прав.

— Да. Никой не смята, че има кой знае каква полза от великите дела.

— Никой ли? — сухо попита Анна, като си помисли за демонстрацията, в която Томи бе участвал. — Нима Марион вече не ти чете вестниците?

Той се усмихна сухо като нея и каза:

— Разбирам какво имаш предвид и все пак това, което ти казах, е вярно. Нима не разбираш от какво се нуждае всеки? Абсолютно всеки. Всеки от нас си мисли: „Ще ми се да има поне един човек, с когото мога наистина да разговарям, който наистина да ме разбира и да се отнася добре с мен.“ От това се нуждаят всички хора, ако трябва да бъдат напълно искрени.

— Да, Томи…

— О, да, знам, ти смяташ, че мозъкът ми е увреден от злополуката. Може и така да е, понякога и аз си мисля същото и все пак това, в което вярвам, е истина.

— По друга причина се чудя дали не си се… променил. Заради отношението ти към майка ти.

Анна забеляза как лицето му изведнъж пламна, после той сведе глава и потъна в мълчание. Направи някакъв жест с ръка, сякаш казваше: Добре, само ме остави на мира. Анна каза: „Довиждане“, и излезе, като мина покрай Марион, която стоеше с гръб към нея.

Прибра се у дома, без да бърза. Не бе наясно какво точно се беше случило между тях тримата, каква бе причината или пък какво можеше да се очаква оттук нататък. Но съзнаваше, че някаква бариера помежду им се бе срутила и сега всичко ще се промени.

Полегна за малко, погрижи се за Джанет, когато тя се върна от училище, зърна за миг Рони и усети, че много скоро помежду им ще се развихри сблъсък, а после седна и зачака Моли и Ричард.

Когато ги чу да се качват по стълбите, се въоръжи с търпение да издържи неизбежните им караници, но този път това не се наложи. Влязоха почти като приятели. Моли очевидно си бе наложила да не го напада. Освен това не й бе останало време да си сложи грим след представлението, така че ярката й външност, която винаги бе дразнела Ричард, сега не се натрапваше.

Двамата седнаха и Анна им наля питиета.

— Срещнах се с тях — докладва тя. — И смятам, че всичко ще е наред.

— И как постигна тази магическа промяна? — запита Ричард и във въпроса му, но не и в тона, се прокрадна сарказъм.

— Не знам.

Последва мълчание, през което Моли и Ричард се спогледаха.

— Наистина не знам. Но Марион заяви, че няма да се върне при теб. Смятам, че намеренията й са твърди. И аз им предложих да заминат на почивка.

— Та аз им предлагам същото от месеци — каза Ричард.

— Мисля, че ако предложиш на Томи и Марион да отидат в някоя от отдалечените ти кантори, за да разучат условията, ще отидат.

— Направо съм смаян — обади се пак Ричард — как вие двете все давате идеи, които аз самият отдавна предлагам, и ги представяте като съвсем нови, блестящи предложения.

— Нещата се промениха — каза Анна.

— Но ти не ни обясни как точно са се променили — добави Ричард.

Анна се поколеба, после се обърна към Моли, не към Ричард:

— Беше много странно. Отидох при тях, без каквато и да е идея какво да им кажа. После и мен ме обхвана истерията като тях и дори се разплаках. И това даде резултат. Сега разбирате ли?

Моли се замисли, после кимна.

— Е, аз не разбирам — каза Ричард, — но ми е все едно. Какво следва оттук нататък?

— Трябва да се видиш с Марион и да обсъдите нещата… но само не й опявай, Ричард.

— Аз не й опявам, тя на мен опява — отвърна Ричард засегнат.

— Освен това, Моли, мисля, че тази вечер трябва да поговориш с Томи. Имам чувството, че може би вече е склонен да разговаря.

— Тогава ще ида още сега, докато не си е легнал.

Моли стана, а след нея и Ричард.

— Дължа ти голяма благодарност, Анна — каза Ричард.

Моли се засмя.

— Убедена съм, че следващия път ще се върнем към обичайната враждебност, но поне веднъж нека се порадваме на взаимна любезност.

Ричард се засмя — с неохота наистина, но все пак се засмя. Хвана Моли под ръка и двамата слязоха по стълбите.

Анна се качи при Джанет и седна в мрака до заспалото дете. Почувства обичайния прилив на обич към Джанет и желание да я закриля, но тази вечер бе по-критична към тези си чувства: Не познавам човек, който да не е раздвоен, да не е изтормозен от безкрайните битки и най-доброто, което може да се каже за някого, е, че се бори с живота. Но сега докосвам Джанет и имам чувството, че: Е, нейният живот ще е различен. А защо трябва да е така? Няма да е различен. Подготвям я за големи битки, но изобщо не мисля за тях, когато бдя над съня й.

Успокоена и отпочинала, Анна излезе от стаята на Джанет, затвори вратата след себе си и постоя на площадката в мрака. Сега бе моментът да се изправи пред Айвър. Почука на вратата му, открехна я леко и изрече в тъмното:

— Айвър, трябва да напуснеш квартирата. Утре трябва да се изнесеш оттук.

Последва мълчание, а след това долетя отговор — провлачен, шеговит.

— Разбирам, Анна.

— Благодаря. Надявам се наистина да е така.

Притвори вратата и слезе долу. Колко просто било! — помисли си тя. — Защо си въобразявах, че ще е трудно? А после съвсем ясно си представи как Айвър се качва по стълбите с букет в ръка. Разбира се — помисли си тя — на другия ден ще се опита да ме умилостиви, ще се качи с букет цветя и ще започне с комплименти.

Бе напълно убедена, че точно така ще се случи и по обяд вече го очакваше, когато той наистина се качи по стълбите с голям букет цветя и с израза на човек, твърдо решен да умилостиви една жена с комплименти.

— На най-добрата хазайка в света — прошепна той.

Анна взе цветята, поколеба се за миг и го удари с тях през лицето. Цялата трепереше от гняв.

Той продължаваше да стои усмихнат, пародийно извърнал лице в позата на несправедливо наказан човек.

— Така значи — промърмори той. — Такаааа.

— Махни се — извика Анна. Никога през живота си не бе изпитвала такъв гняв.

Той се качи горе и след няколко минути го чу да стяга багажа си. Скоро се появи с по един куфар във всяка ръка. С вещите си. С всичко, което притежаваше на този свят. О, колко тъжно, че всичките му притежания бяха заключени само в тези куфари.

Айвър остави на масата наема, който дължеше за последните пет седмици, защото не се бе издължавал редовно. Анна с любопитство усети как потисна в себе си желанието да му ги върне. Той стоеше насреща й, пребледнял от отвращение: какво може да се очаква от такава алчна жена?

Явно сутринта е изтеглил пари от банката или ги е взел назаем, което означава, че е очаквал тя да остане непреклонна въпреки цветята. Сигурно си е казвал, Все пак има вероятност да успея да я умилостивя. Ще пробвам, заслужава си да рискувам пет шилинга.

ТЕТРАДКИТЕ

[В черната тетрадка нямаше и помен от първоначалното намерение тя да бъде разделена на две части — „Източник“ и „Пари“. Сега по страниците й бяха налепени вестникарски изрезки с дати от 1955, 1956, 1957 година. Всяко вестникарско съобщение известяваше за насилие, смърт, бунтове, омраза в някоя част на Африка. Само едно бе написано собственоръчно от Анна, с дата септември 1956:]

Снощи сънувах, че правят телевизионен филм за групата от хотел „Машопи“. Имало вече готов сценарий, написан от някой друг. Режисьорът непрекъснато ме уверяваше: „Много ще си доволна, като видиш сценария, точно така би го написала и ти.“ Но тъй или иначе не видях този сценарий черно на бяло. Ходех на репетициите за телевизионния филм. Обстановката бе убедителна — под евкалиптовите дървета, близо до железопътната линия, пред хотел „Машопи“. Бях доволна, че режисьорът е уловил толкова добре атмосферата. После изведнъж разбрах, че „обстановката“ всъщност е напълно автентична — по някакъв начин той бе пренесъл целия актьорски състав в Централна Африка и снимаше филма под евкалиптовите дървета, като бе запазил дори такива детайли като уханието на вино сред белия пясък, мириса на евкалипт в горещото пладне. После видях как вкарват на колела камерите, за да снимат филма. По начина, по който ги завъртяха и насочиха към групата актьори, те ми заприличаха на оръдия. Снимките започнаха. Почувствах се напрегната. После осъзнах, че режисьорът променя фабулата чрез времетраенето и избора на кадри. Епизодите в завършения филм щяха да са доста по-различни от тези в спомена ми. Но бях безсилна да възпра режисьора и оператора. Така че застанах отстрани да наблюдавам групата (сред тях бях и аз, Анна, но не както си я спомнях). Те си разменяха реплики от диалог, който не помнех, а и взаимоотношенията им бяха напълно различни. Разтревожих се. Когато снимките приключиха и актьорите започнаха да се пръскат и да се отправят към хотел „Машопи“ за някоя и друга чашка, а операторите (както забелязах сега, те всички бяха чернокожи, целият технически състав до един бяха чернокожи) изтеглиха камерите и ги разглобиха (същевременно те бяха и картечници), аз се обърнах към режисьора: „Защо си променил разказа ми?“ Видях, че той не разбра какво имам предвид. Реших, че нарочно го е направил — сметнал е, че моята история не струва. Той се почувства обиден и несъмнено изненадан. Каза: „Анна, видя с очите си тези хора, нали? Видя това, което и аз видях. Те изрекоха всички тези думи, нали? Просто заснех това, което видях.“ Не знаех какво да му отговоря, защото разбрах, че е прав и най-вероятно онова, което аз си „спомнях“, не беше вярно. Тогава той, натъжен, че съм се разстроила, каза:

— Ела да пийнеш нещо, Анна. Не разбираш ли, няма значение какво точно филмираме, стига да филмираме нещо.

Слагам край на тази тетрадка. Ако Мама Шугър би ме попитала как бих „назовала“ този сън, бих отговорила, че е сън за пълната стерилност. Освен това, понеже бе само сън, не можех да си спомня как точно движеше очите си Мерироуз и как се смееше Пол. Всички подробности бяха изчезнали.

[Следващата страница бе зачеркната с двойна черна черта, която слага края на тетрадката.]

[Червената тетрадка, също както черната, бе изпълнена с вестникарски изрезки от 1956 и 1957 година. Те се отнасяха до различни събития в Европа, Съветския съюз, Китай, Съединените щати. Подобно на изрезките за Африка през същия период, повечето отразяваха насилия. Анна бе подчертала с червен молив думата „свобода“ навсякъде, където бе спомената. Накрая след всички изрезки бе сумирала подчертаванията с червено и общият им брой бе 679. Самата Анна беше писала само веднъж през този период и то бе следното:]

Вчера дойде да ме види Джими. Той току-що се бе върнал от посещение в Съветския съюз с учителска делегация. Разказа ми следната история. Хари Матюс, учител по професия, напуснал работа, за да се бие в Испания. Бил ранен и прекарал десет месеца в болница с фрактура на крака. През цялото време размишлявал за Испания — за разни мръсни комунистически дела и подобни работи, чел много и станал подозрителен към Сталин. Последвали вътрешни битки — първо с КП, съответно — изключване, и накрая се присъединил към троцкистите. Скарал се и с тях и ги напуснал. Заради осакатения си крак не можел да участва във войната и се обучил да преподава на умствено изоставащи деца. „От само себе си се разбира, че според Хари няма глупави деца, а само ощетени от съдбата.“ По време на войната Хари живял в малка, по спартански скромна стаичка близо до „Кингс Крос“ и извършил не едно геройство, като вадел хора от бомбардирани или горящи сгради и така нататък. „Станал легенда в квартала, но, разбира се, щом хората тръгнели да търсят накуцващия герой, спасил дете или възрастна жена, Хари изведнъж потъвал като вдън земя, защото, както можеш да си представиш, би се презрял, ако търсеше облаги за героичните си постъпки.“ След края на войната завърналият се от Бирма Джими отишъл да види стария си приятел Хари, но двамата се скарали. „Бях стопроцентово предан партиен член, а Хари бе станал гаден троцкист, тъй че си разменихме силни думи и се разделихме завинаги. Но бях много привързан към милия наивник, така че не пропусках да науча какво става с него.“ Хари водел двойствен живот. Общественият му живот бил олицетворение на саможертва и преданост. Не само работел в училище за бавноразвиващи се деца, при това много успешно, но и всяка вечер събирал в жилището си деца от квартала (твърде беден квартал), за да ги учи. Преподавал им литература, карал ги да четат, подготвял ги за различни изпити. По един или друг начин преподавал по осемнайсет часа на ден. „От само себе си се разбира, че за него сънят бил чиста загуба на време, така че се тренирал да спи по четири часа на денонощие.“ Живеел си той в тази стаичка, докато вдовицата на военен пилот не се влюбила в него и не го накарала да се премести при нея, където му предоставила две стаи. Имала три деца. Той бил любезен с нея, но докато тя посветила живота си на него, той продължавал да посвещава своя на децата — от училището или от улицата. До това се свеждали заниманията му. Междувременно научил руски. Натрупал и книги, памфлети, вестникарски изрезки за Съветския съюз. Изградил си пълна картина за действителната история на Съветския съюз или по-скоро на Руската комунистическа партия от 1900 година насам.

Един приятел на Джими посетил Хари някъде около 1950 година и после разказал на Джими, че Хари се обличал с нещо като рубашка или туника, носел сандали, а косата му била остригана по войнишки късо. Никога не се усмихвал. На стената му имало портрет на Ленин… това естествено се разбира от само себе си. И един по-малък портрет — на Троцки. Вдовицата почтително бдяла на заден план. Непрекъснато влизали и излизали деца от улицата. А Хари непрестанно приказвал за Съветския съюз. Вече говорел руски свободно и бил запознат до най-малки подробности с развоя на всички дребни конфликти и интриги, да не говорим за големите кръвопролития от далечното минало.

— И каква полза от всичко това? Анна, никога не можеш да се сетиш — каза Джими.

— Разбира се, че мога — отвърнах аз. — Подготвял се е за решителния миг.

— Точно така. Позна веднага. Нещастният наивник намислил всичко — щял да дойде денят, когато другарите в Русия внезапно и едновременно до един щели да прозрат истината. И щели да кажат: „Загубихме ориентири. Отклонихме се от верния път. Перспективите пред нас са неясни. Но някъде там, близо до «Сейнт Панкрас», Лондон, Англия, живее другарят Хари, на когото всичко му е ясно. Ще го поканим тук и ще поискаме съвет от него.“

Времето минавало. Нещата все повече се влошавали, но според Хари се развивали добре. След всеки пореден скандал в Съветския съюз бойният дух на Хари укрепвал. Купищата вестници в стаите на Хари стигнали до тавана и започнали да преливат в стаите на вдовицата. Той вече говорел руски като роден език. Тогава починал Сталин, а Хари поклатил глава и си рекъл: Сега вече скоро ще настъпи мигът. Дошъл и Двайсетият конгрес и той си казал: Добре, но не съвсем. Тогава Хари срещнал Джими на улицата. Като стари политически врагове се намръщили и се изгледали хладно. А после си кимнали и се усмихнали. И тогава Хари завел Джими в дома на вдовицата. Пили чай. Джими казал: „Една делегация заминава за Съветския съюз. Аз организирам посещението. Искаш ли да дойдеш с нас?“ Хари изведнъж целият грейнал.

— Представяш ли си, Анна, седя си аз там като глупак и си мисля, Е, нещастният троцкист има глава на раменете в края на краищата и храни топли чувства към нашата Алма Матер. А той през цялото време си мислел, Моят час настъпи. Непрестанно ме питаше кой точно ми е предложил неговото име, защото това очевидно бе важно за него, а аз не исках да му призная, че идеята току-що ми е хрумнала. Едва ли си давах сметка доколко е убеден, че самата Партия, при това от далечна Москва, го зове да им помогне в затрудненията. Накратко казано, потеглихме за Москва, бяхме група от трийсетина щастливи британски учители. А най-щастлив бе бедният Хари, който бе натъпкал всички джобове на военната си рубашка с документи и книжа. Пристигаме в Москва, а той, изцяло отдаден на каузата си, тръпне в очакване. Любезен е с всички, но ние си го обясняваме с това, че макар да ни презира заради относително лекомисления ни начин на живот, е твърдо решен да не го показва. Освен това повечето от нас са бивши сталинисти и не може да се отрече, че не са малко бившите сталинисти, които в днешно време изпитват известни угризения при среща с троцкисти. Както и да е. Делегацията се движи по своя обсипан с цветя път и посещава наред фабрики, училища, дворци на културата, университети, да не говорим за неизменните речи и банкети, съпровождащи посещенията. И навсякъде се мъдри Хари — облечен в рубашка, с куция си крак, олицетворение на революционния аскетизъм, живо превъплъщение на Ленин, само дето глупавите руснаци изобщо не можаха да схванат това. Те, разбира се, го обожаваха заради извънредната му задълбоченост, но неведнъж питаха защо ходи така странно облечен и дори любопитстваха, доколкото си спомням, дали няма скрита драма в живота му. Междувременно старата ни дружба се възстанови и ние непрестанно си говорехме в стаите нощем за едно, за друго. Забелязах, че той започна да ме гледа много озадачено и силно да се тревожи. Все още не бях наясно какво се върти в главата му. И така, последната вечер от престоя ни трябваше да отидем на банкет, организиран от някаква учителска асоциация, но Хари не пожела да дойде. Каза, че не се чувства добре. Когато се прибрах след банкета, отидох да го видя и го заварих да седи на един стол до прозореца, протегнал болния си крак. Веднага грейна и стана да ме посрещне, но като видя, че съм сам, отново посърна — забелязах, че го прие като голям удар. После най-подробно ме разпита и разбра, че е включен в делегацията само защото аз се бях сетил да го поканя, когато го срещнах на улицата. Направо ми идеше да се убия, че му разказах всичко това. Уверявам те, Анна, когато осъзнах как стоят нещата, дълбоко съжалих, че не бях представил всичко като „лична покана от Хрушчов“ или нещо такова. Той започна да повтаря едно и също: „Джими, трябва да ми кажеш истината дали ти ме покани от свое име, или само ти се сети.“ Беше направо ужасно. И тогава неочаквано при нас дойде преводачката да попита как сме и да си вземе довиждане с нас, защото на сутринта нямало да се видим. Тя беше девойка на около двайсет — двайсет и две години, абсолютна сладурана, с дълги руси плитки и сиви очи. Обзалагам се, че всички мъже от делегацията се бяха влюбили в нея. Едва се държеше на крака от изтощение, защото никак не е лесно цели две седмици да си бавачка на трийсет британски учители и да ги развеждаш из разни дворци на културата и училища. Изведнъж обаче Хари реши да не изпуска шанса си и да премине към действия. Посочи един стол и рече: „Другарко Олга, седнете, моля ви.“ Каза го с нетърпящ възражение тон. Веднага си представих какво ще последва, защото той започна да вади книжа и документи отвсякъде и да ги подрежда на масата. Опитах се да го спра, но той просто ми посочи вратата. Щом Хари ти посочи вратата, не можеш да не излезеш. И аз отидох в стаята си, седнах, запалих цигара и зачаках. Беше вече около един часа през нощта. Трябваше да станем в шест, за да ни откарат до летището в седем. В шест часа Олга дойде при мен, пребледняла от умора и направо слисана. Да, това е точната дума — слисана. Рече: „Дойдох да ви кажа, че според мен трябва да се погрижите за приятеля си Хари. Мисля, че не се чувства добре. Свръхвъзбуден е.“ Тогава разказах на Олга за участието му в Гражданска война в Испания, за подвизите му в Англия по време на войната, дори си измислих няколко допълнителни истории и тя накрая каза: „Да, не е трудно да се разбере, че той действително е прекрасен човек.“ После лицето й направо се разкриви от прозявка и тя отиде да си легне, защото на следващия ден трябвало да поеме делегацията на свещеници пацифисти от Шотландия. И тогава при мен дойде Хари. Беше блед като призрак и полумъртъв от емоционално изтощение. Цялата основа, върху която бе градил живота си, се беше срутила. Разказа ми какво се е случило, а аз непрекъснато го подканях да бърза, защото наближаваше времето да потеглим към летището, а дори не се бяхме преоблекли от вечерта…

Хари, след като извадил книжа и документи на масата, се впуснал в лекция върху историята на Руската комунистическа партия, като започнал още от времето на вестник „Искра“. Олга седяла насреща му, потискала прозевките си, усмихвала се и изобщо се държала очарователно и любезно, както подобавало да се държи с прогресивни гости от чужбина. В един момент го попитала дали е историк, а той отговорил: „Не, аз съм социалист като вас, другарко.“ Проследил пред нея всичките години на интриги, героизъм и интелектуални битки, без да пропусне нищо. Около три часа сутринта тя рекла: „Ще ме извините ли за момент, другарю?“ Излязла навън, а той седял и си мислел, че сега тя ще докара милицията, ще го арестуват и ще го изпратят в Сибир. Когато Джими го попитал как би се почувствал, ако потъне в Сибир, най-вероятно завинаги, Хари му отговорил: „За миг като този съм готов на всичко.“ Защото той, разбира се, забравил, че говорел чисто и просто на Олга, преводачката, хубавичката двайсетгодишна блондинка, чийто баща бил убит по време на войната, която се грижела за овдовялата си майка и следващата пролет възнамерявала да се омъжи за журналист от вестник „Правда“. В този миг той се обръщал към самата История. Седял в очакване на милицията, почти отмалял от екзалтирано примирение, но когато Олга отново се появила, тя носела две поръчани от ресторанта чаши чай. „Обслужването там е под всякаква критика, Анна, така че той доста дълго е седял в очакване на белезниците.“ Олга седнала отново, поставила чаша чай пред него и рекла: „Моля да продължите. Извинявайте, че ви прекъснах.“ Но много скоро след това заспала. Хари тъкмо стигнал до момента, когато Сталин организирал убийството на Троцки в Мексико. Очевидно се сепнал насред изречението и погледнал към задрямалата Олга — тя била извила глава на една страна, а лъскавите й плитки се били свлекли напред върху присвитите рамене. Тогава той свил книжата си и ги прибрал. После много нежно я събудил и й се извинил, че я е отегчил. Тя, потънала в земята от срам заради непристойното си поведение, му обяснила, че макар и да й харесвало да работи като преводачка на редуващи се една след друга делегации, работата била доста трудна, а „освен това майка ми е инвалид и трябва да върша и домакинската работа, когато се прибирам нощем“. Стиснала му ръката и казала: „Искам да ви обещая нещо. Когато партийните ни историци пренапишат историята на КПСС след преоценката, наложена от извращенията през Сталиновата епоха, обещавам да я прочета.“ Очевидно Хари много се смутил, като видял колко се е притеснила тя от непристойното си поведение. Няколко минути минали във взаимни извинения. След това Олга отишла при Джими да му каже, че приятелят му е свръхвъзбуден.

Попитах Джими какво е станало по-нататък.

— Не знам. Трябваше набързо да се преоблечем и да стегнем багажа си, а после отлетяхме обратно. Хари през цялото време мълчеше и изглеждаше зле, но това беше всичко. Специално ми благодари, че съм го включил в делегацията. Каза, че за него това било „много ценно преживяване“. Миналата седмица отидох да го видя. Най-после се е оженил за вдовицата и сега чакат дете. Не знам какво точно може да означава това.

[Тук с двойна черна черта бе отбелязан краят на червената тетрадка.]

[Продължение на жълтата тетрадка:]

*1 Разказ

Зажадняла за любов жена среща мъж с доста голяма разлика помежду им, не толкова в годините, колкото в емоционалните им преживявания или по-скоро в дълбочината на емоционалните им преживявания. Тя обаче се заблуждава относно същността на мъжа. За него всичко е просто поредна любовна авантюра.

*2 Разказ

Един мъж си служи с езика на зрелите хора, с езика на емоционално зрелите хора, за да спечели една жена. Тя постепенно осъзнава, че той говори, подражавайки на някакъв идеал в главата си, без да влага чувства в думите си. Всъщност в емоционално отношение той е незряло момче. Но макар да съзнава това, тя не може да устои и е запленена и трогната от словата му.

*3 Разказ

Неотдавна в рецензия за книга прочетох: „Поредната неудачна любовна връзка — често жените, дори и най-разумните, са склонни да се влюбват в твърде недостойни за тях мъже.“ Разбира се, рецензията бе написана от мъж. Всъщност, когато една „разумна“ жена се влюби в „недостоен“ мъж, това става или защото този мъж е разбрал същността й, съумял е да я „назове“, или защото жената притежава някакво скрито, неизявено качество, непонятно за „добрия“, „благоразумен“ мъж. Нормалните, добри мъже са завършени личности, без потенциал за развитие. Разказът се отнася за моята приятелка Ани от Централна Африка, една „добра“ жена, омъжена за „добър“ мъж. Той бе чиновник, стабилен, с чувство за отговорност и тайно пишеше слаби стихове. Тя обаче се влюби в един миньор — пияница и женкар. Той не бе някой съзнателен миньор или пък управител, чиновник, собственик на мина. Непрестанно се местеше от мина в мина, все несигурни предприятия, които напразно се бореха да не фалират. И той ги напускаше, щом фалираха или ги продадяха на богат концерн. Прекарах една вечер с тях. Той тъкмо се бе прибрал от една мина в пущинака, на стотици мили от града. Тя седеше до него, възпълничка, разгорещена, а под образа й на порядъчна съпруга прозираше хубаво, младо момиче. Той я погледна и каза: „Ани, ти си родена да бъдеш жена на пират.“ Спомням си колко се смяхме, защото думите му бяха нелепи — какво общо могат да имат пиратите с малката стаичка в предградията на големия град или с добрия, мил съпруг, както и с Ани, порядъчната съпруга, която се чувстваше безкрайно виновна заради връзката си със скитащия се миньор — връзка, разпалила по-скоро въображението, отколкото плътта й. Запомнила съм обаче колко признателно го погледна тя, когато той изрече тези думи. Години по-късно този човек умря от препиване. И тогава получих писмо от нея след дългогодишно мълчание: „Помниш ли Х? Той почина. Добре ме разбираш — животът ми загуби смисъл.“ Присадена в английски условия, тази история би прозвучала така: порядъчна провинциална съпруга се влюбва в невъзможен, шляещ се по кафенетата безделник, но който твърди, че се кани да пропише, и един ден май действително ще пропише, но работата не е в това. Тази история ще бъде представена през погледа на напълно порядъчния, добросъвестен съпруг, който не е в състояние да проумее в какво се крие очарованието на този безделник.

*4 Разказ

Напълно здрава жена се влюбва в един мъж. Изведнъж тя започва да се чувства зле и в нея се появяват болестни симптоми, каквито не е имала никога през живота си. Бавно проумява, че не тя е болна, а мъжът до нея. Разбира от какво всъщност е болен не от самия него или от думите и действията му, а от отражението на болестта му върху нея.

*5 Разказ

Жена се влюбва против волята си. И е щастлива. Въпреки това обаче се буди посред нощ. Мъжът се стряска насън, сякаш го грози опасност. И започва да повтаря: „Не, не, не.“ После идва на себе си и се овладява. Бавно се намества в леглото, без да продума. На нея й се иска да попита: „На какво викаше «не»?“ Защото е обзета от страх. Но не казва нищо. После отново се унася, но в съня си проплаква. И се събужда. Той е все така буден. Тя разтревожено пита: „Твоето сърце ли тупти така силно?“ Той отвръща навъсено: „Не, твоето?“

*6 Разказ

Мъж и жена в любовни взаимоотношения. Тя — защото има нужда от любов, а той търси убежище. Един следобед той й казва много предпазливо: „Трябва да отида да видя…“ Тя изумена изслушва дълго, обстоятелствено обяснение и разбира, че той си търси причина да излезе. Отвръща му: „Разбира се, разбира се.“ Той внезапно се изсмива шумно като младеж и грубо й казва: „Много лесно ми разрешаваш.“ Тя му отговаря: „Какво искаш да кажеш? Аз не съм ти надзирател. Да не искаш да се държа като американка?“ Той се пъхва в леглото й късно през нощта, тя се събужда и се обръща към него. Усеща, че прегръдката му е сдържана, вяла. Разбира, че не изпитва желание да я люби. Членът му е увиснал, макар че той го трие о бедрата й (дразни я тази наивност). Отвръща остро: „Спи ми се.“ Той застива. Тогава започва да се притеснява да не го е обидила. Изведнъж го усеща до себе си свръхвъзбуден. Изумена е, защото сексуалното му желание е предизвикано единствено от отказа й. Тя обаче е влюбена и се обръща към него. Когато актът приключва, тя долавя у него удовлетворение, че е постигнал нещо. Жегната от интуитивно прозрение, го пита остро, почти машинално: „Преди малко си се любил с друга, нали?“ Той мигновено отвръща: „Откъде позна?“ А после добавя, все едно изобщо не я е попитал „откъде позна“: „Не е вярно. Въобразяваш си.“ Усетил обаче безмълвната й, остра болка, той заявява навъсено: „Не мислех, че това има значение. Трябва да разбереш, че аз не приемам нещата сериозно.“ Последните му думи я карат да се почувства отхвърлена и смазана, сякаш изобщо не съществува като жена.

*7 Разказ

Пътуващ по света мъж се приземява в къщата на една жена, която харесва и от която се нуждае. Той твърде често се е сблъсквал с нуждаещи се от любов жени. И обикновено е много предпазлив. Но този път думите, които изрича, чувствата, които си позволява да изпита, са доста двусмислени, защото се нуждае от топлина за известно време. Люби се с тази жена, ала за него сексът с нея по нищо не се различава от обичайния, познат му от стотици актове. Постепенно осъзнава, че нуждата от временно убежище го е вкарала в най-ужасния капан: жена да му каже „обичам те“. И той слага край на нещата. Казва официално „сбогом“, сякаш приключва обикновено познанство. Отива си. Записва в дневника си: „Напуснах Лондон. Анна ме гледаше укорително. С омраза. Добре, така да е.“ След месец бе добавил други две неща, като и едното, и другото би могло да е вярно: „Анна се е омъжила, слава богу.“ Или пък: „Анна се е самоубила. Жалко, добра жена беше.“

*8 Разказ

Жена творец — художничка, писателка, няма значение — живее сама. Целият й живот обаче е насочен към отсъстващия мъж, когото очаква да се появи. Затова и обитава твърде голямо жилище. Съзнанието й е изпълнено с представи за мъжа, който ще влезе в живота й, и тя спира да рисува или пише. Но в съзнанието си продължава да бъде „творец“. Най-сетне в живота й наистина се появява мъж, също някакъв творец, но който още не се е изявил. Тогава тя влива творческа си същност в него, той черпи вдъхновение и идеи от нея, сякаш тя е някакъв мотор, който го захранва с енергия. Най-сетне той се превръща в истински, изявен творец. Но творческата енергия в нея секва. В момента, в който тя престава да бъде творец, той я изоставя — нуждае се от жена, която да го зарежда, за да може да твори.

*9 Новела

Американец, „бивш червен“, пристига в Лондон. Няма пари, нито приятели. Попаднал е в черните списъци на филмовите и телевизионните среди. Американската колония в Лондон или по-скоро американската колония от „бивши червени“ го познават като човек, който е започнал да критикува сталинските методи в Комунистическата партия три-четири години преди те самите да се осмелят да го сторят. Той отива при тях с надеждата да му помогнат, като смята, че щом историческите събития са доказали правотата му, те вече няма да бъдат враждебни към него. Ала отношението им е съвсем същото, както по времето, когато са били предани членове на партията или твърди съмишленици. За тях той продължава да е ренегат, въпреки че са променили отношението си и че сега се бият в гърдите, че не са напуснали партията по-рано. Един човек, който по-рано е бил безкритичен, догматичен комунист, пуска слух, че новопристигналият американец е агент на ФБР. Колонията приема този слух за истина и отказва да му подаде ръка като на приятел. Макар да постъпват така с него и да го изолират, те не спират да говорят възмутено за Тайните служби в Русия, за действията на Комитета за разследване на противодържавна дейност в САЩ и за бившите червени доносници. Новопристигналият американец се самоубива. Тогава те всички се събират и си припомнят случки от политическия им живот в миналото, като търсят причини за неприязън към него, за да успокоят съвестта си.

*10

Жена или мъж поради някакво психическо състояние губи представа за времето. Очевидно от това би излязъл превъзходен филм, ако се направи както трябва. Няма обаче вероятност да напиша сценария, така че е безсмислено да мисля за тази история. Но тя не ми излиза от главата. Мъж, чието „чувство за реалност“ го е напуснало и поради това има по-силно усещане за реалността от „нормалните“ хора. Днес Дейв между другото ми каза: „Колкото до онзи твой приятел, Майкъл, не бива да страдаш, че иска да те остави. Ти няма да си ти, ако допуснеш да те прекърши такъв глупак, че да изпуска жена като тебе.“ Говореше ми, сякаш Майкъл в момента се кани да ме изостави, а не го бе сторил години преди това. Несъмнено говореше за себе си. Чувството ми за реалност изведнъж се разклати и замъгли. И все пак в мен заседна нещо съвсем ясно, някакво прозрение, макар и да ми е трудно да го изразя с думи. (На такива разсъждения мястото им е в синята тетрадка, не в тази.)

*11 Новела

Двама души, независимо в какви взаимоотношения — майка и син, баща и дъщеря, любовници и така нататък, без значение е какви са. Единият от тях е с остра невроза. Той обаче предава състоянието си на другия, който го поема и така болният се оправя, а здравият се разболява. Спомням си, че Мама Шугър ми разказа подобна история за един пациент. Посетил я млад мъж, който бил убеден, че е с отчайващо тежко психическо разстройство. Но тя не установила нищо нередно в него. Помолила го да изпрати при нея баща си. Един по един и петимата му братя и сестри се изредили за консултации в кабинета й. Всички били напълно здрави. Накрая пристигнала и майка му. Макар външно съвършено здрава, тя всъщност била силно невротична, ала поддържала душевното си равновесие, като предавала неврозата на децата си и най-вече на най-малкия си син. Впоследствие Мама Шугър успяла да излекува майката, макар да било много трудно да я накара да се подложи на лечение. И тогава младият човек, който пръв посетил кабинета й, усетил, че се освобождава от напрежението. Спомням си какво ми каза тогава Мама Шугър: „Да, често най-нормалният член в едно семейство или колектив е болен, но поради силния си характер съумява да се държи, а други, по-слаби личности проявяват симптомите на болестта им.“ (Подобен коментар е за синята тетрадка, трябва да спазвам разликата между двете тетрадки.)

*12 Разказ

Съпруг, който изневерява на жена си не защото е влюбен в друга жена, а защото държи на независимостта си в брака, се връща вкъщи, след като е преспал с другата с намерението да не споменава случилото се. Съвсем „случайно“ обаче се издава. Тези „случайни“ неща — парфюм, червило или просто миризмата на секс, която е забравил да отмие — всъщност са истинската причина за изневерите. Чрез тях той просто искал да заяви на жена си: „Няма да стана твоя собственост.“

*13 Новела, озаглавена „Независимият от жените мъж“

Около петдесетгодишен мъж, ерген или навярно женен само за кратко време, тъй като жена му е починала или са се развели. Ако е американец, е разведен, ако е англичанин, жена му е изолирана някъде, а нищо чудно и да продължава да живее с нея, дори под един покрив, но без истински емоционален контакт между тях. До петдесетгодишната си възраст той има десетки връзки с жени, от които три-четири сериозни. Сериозните му връзки били с жени, които хранели надежда да се омъжат за него, и тези му връзки били продължителни — нещо като брак без официален документ, но той винаги ги прекъсвал, щом нещата опирали до сватба. На петдесет години вече е леко състарен, изпълнен с тревога за половите си възможности и се е оградил с пет-шест приятелки, все бивши любовници, но вече женени. За пет-шест семейства се превръща в „кукувицата“, в стария семеен приятел. Напълно се вдетинява, става изцяло зависим от приятелките си, объркан, неспособен да действа и час по час току звъни на някоя от тях да му свърши нещо. Външно е все така чаровен, интелигентен и ироничен мъж и впечатлява младите жени за една-две седмици. Впуска се в кратки авантюри с момичета или много по-млади от него жени, а после отново се обръща към възрастните си приятелки, които изпълняват ролята на любезни бавачки или болногледачки.

*14 Новела

Мъж и жена, женени или с дълга връзка, тайно четат дневника на другия, където (това прави чест и на двамата) мислите им един за друг са отразени абсолютно откровено. И двамата съзнават, че партньорът им чете написаното от нея/него, но известно време се стараят да бъдат обективни. Постепенно обаче започват да стават неискрени — отначало несъзнателно, а после съвсем съзнателно — за да окажат натиск върху другия. Стигат дотам, че всеки започва да си води два отделни дневника — единия личен, който държат заключен, а другия — предназначен за партньора. И тогава, без да иска, единият от тях се издава с неволно действие или казана дума и съответно другият го обвинява, че той/тя е намерил/а тайния дневник. Следва страхотен скандал, след който те се разделят завинаги, и то не заради първоначалните дневници — „ние и двамата знаехме, че взаимно си четем тези дневници, това нямаше значение, но как си могъл/ла да бъдеш толкова непочтен/а и да прочетеш личния ми дневник?“

*15 Новела

Американец и англичанка. С цялата си същност и чувства тя очаква той да я обладае и превърне в свое притежание. С цялата си същност и чувства той също очаква тя да го обладае. Гледа на себе си просто като на инструмент, който тя ще използва за свое удоволствие. Стигат до задънена улица. Двамата обсъждат нещата и разговорът им за емоционалната и сексуалната нагласа прераства в сравнение между две различни общества.

*16 Разказ

Мъж и жена, и двамата с богат сексуален опит и с чувство за независимост, рядко срещат хора с техния опит. Изведнъж обаче са обзети от неприязън един към друг, чувство, което след като анализират (а те и двамата в крайна степен се самоанализират), установяват, че всъщност това е неприязън към себе си. Просто са се изправили пред огледалния си образ, вгледали са се в него с неодобрение и са се разделили. После при среща изпитват самоиронично усещане за близост и въз основа на това чувство стават приятели. След време това самоиронично приятелство прераства в любов. Но любовта им е обречена поради началното неприятно умозрително усещане.

*17 Новела

Връзка между мъж и жена с богат любовен опит. Взаимоотношенията им следват следния парадоксален ритъм. Той я обладава, тя реагира сдържано, както й подсказва опитът, но постепенно се поддава на чувствата. В мига обаче, когато той усеща, че тя реагира емоционално, неговите чувства секват и той повече не я желае. Тя се чувства отблъсната и нещастна. Обръща се към друг мъж. В същия този миг първият отново започва силно да я желае. Докато той се възбужда от мисълта, че тя спи с друг мъж, тя се сковава, като разбира, че възбудата му се дължи не на нея, а на това, че спи с друг. Постепенно тя отново се поддава на чувствата. Точно когато се чувства най-щастлива, той отново губи интерес към нея, свързва се с друга жена, тя — с друг мъж, и така нататък.

* 18 Разказ

Темата е като в разказа на Чехов „Душичка“. Само че в случая жената не се променя непрестанно, за да се приспособи към различни мъже един след друг. Този път тя се променя непрекъснато съобразно един и същи мъж, който е психологически хамелеон, тъй че в продължение на един ден тя може да се превърне в пет-шест различни личности, които според ситуацията се съгласяват с мъжа или му противоречат.

* 19 Грубовато романтичната литературна школа

В събота вечер бандата шумно се веселеше, веселеше се буйно съботната ни банда от истински приятели — Бъди, Дейв и Майк. Сипеше се сняг. Снежен студ. Градски студ в старейшината на градовете — Ню Йорк. Съвсем истински. Бъди, с рамене на горила, вторачен, стоеше настрана и се почесваше по чатала. Бъди, мечтателят, с черни като смола очи, мъдро вторачен, често мастурбираше пред нас някак неволно, открито — любопитна откритост. Стоеше изправен пред нас, а снежинките кацаха по тъжните му, приведени рамене. Дейв се хвърли връз него и двамата с Бъди се проснаха в невинния сняг, Бъди останал без дъх. Дейв мушна стоманен юмрук в корема на Бъди, о-о, такава е истинската любов на истинските приятели, игра на мъжкари под студените върхари на Манхатън в една истинска съботна вечер. Бъди се изпружи вдървен. „Обичам пустия негодник“, извика Дейв, а Бъди лежеше проснат, загубил свяст за нас и за тъгата на града. Аз, Майк, самотникът Майк, стоях настрана, превит под товара на познанието, осемнайсетгодишен самотник, аз стоях настрана и гледах най-верните си другари, Бъди и Дейв. Най-после Бъди се свести. Със слюнка се покриха полумъртвите му устни и слюнка изхвърча в слюнчено-бялата снежна пъртина край нас. Привдигна се задъхано той и първо зърна Дейв, тъжния младеж от Бронкс, обгърнал колене с ръце, вторачил се в него с огрени от любов очи. Последва удар в ченето с левия космат юмрук и в миг Дейв се просна, падна възнак в мъртвешко-студения сняг. И се затресе Бъди от смях, седеше и се тресеше и чакаше поредния удар. Бре, бре, бре, ама че луд! „И какво ще сториш, Бъди, сега?“, попитах аз, самотникът Майк, влюбен във верните си другари. „Ха, ха, скива ли само как ме изгледа?“, попита ме той и се затресе от смях, хванал се за чатала. „Скива ли го само?“, Дейв си пое дъх дълбоко и взе, че се съвзе, завъртя се, изстена, и се надигна. И тогаз се сборичкаха двамата, здравата се сборичкаха, като се смееха дружно от радост. А после се проснаха поотделно в снега. Аз, Майк, окриленият от словото Майк, ги гледах и тъгувах от радост. „Хей, обичам туй копеле!“, ревна Дейв и замахна с юмрук към главата на Бъди, ала Бъди го спря и отвърна: „Боже, колко го обичам.“ И тогава дочух дивната музика на почукващи токчета по скования в лед тротоар и рекох високо: „Вижте, приятели!“ И ние зачакахме зяпнали. Идеше Роузи, излязла от мрака на бедната си квартира, приближаваше бързо към нас на дивно почукващи токчета. Ние гледахме зяпнали. Гледахме зяпнали, с тъжни очи как Роузи с напращялата плът почуква сексапилно по паважа и врътка закръглено задниче, като праща призивни послания към младите ни сърца. И тогава Бъди, нашият приятел Бъди, се отмести колебливо и насочи тъжен поглед към тъжните ни очи: „Обичам я, приятели!“ И останахме тогаз двамина приятели — Дейв с яките юмруци и окриленият от думите Майк. Стояхме си двамата и гледахме как нашият приятел Бъди, избраникът на съдбата, ни кимва и тръгва подир Роузи, със сърце, разтупало се в ритъма на дивните й токчета. И тогава над главите ни започнаха да плющят побелелите от сняг криле на мистичното време, онова неуловимо време, което щеше да ни завърти като вихрушка подир нашите Роузита в живота — към смъртта и сиромашкото ни погребение. Тъжно и красиво бе да видим как нашият Бъди се завърта във вечния, съдбовен танц на снежинките и как скрежът заскрежи яката му. И нашата любов, която го сподири, бе фантастична, огромна, печална и лишена от преднамереност, напълно истинска, дълбока. Преизпълнени с любов, ние, останалите двамина приятели, поехме пътя си, а лешовете на юношеските ни балтони заподскачаха под напора на младите ни колене. Напред, Дейв и аз, Майк, тъжни, защото злокобната птица на трагедията бе докоснала седефените ни души. Той — Дейв и аз — Майк, вървяхме напред, заслепени от живота. Дейв бавно и мъдро почеса чатала си, той, непорочният Дейв. „Ех, Майк“, възкликна той, „един ден ще опишеш всичко това, опиши го заради нас“. Той заекна и смотолеви нещо неясно, той, неокриленият от думите Дейв. „Ще го опишеш, Майк, приятелю, нали? И как душите ни бяха погубени тук, на тротоара, в покрития със сняг Манхатън, където бяхме сподирени по петите от проклетата хрътка на капиталистическото сребролюбие.“ „Боже мой, Дейв, обичам те“, прошепнах аз с пронизана от любов младежка душа. И тогава го фраснах право в ченето, като отпратих любовни слова към целия свят, към приятелите, към всички като Дейв, Майк и Бъди по широкия свят. Той падна и аз, Майк, приклекнах до него и го прегърнах, скъпи, обичам те — това бе дружба в град джунгла, младежка дружба. Чиста. А ветровете на времето, орисани да подхвърлят хората като снежинки, плющяха върху чистите ни, натежали от любов плещи.

Време е да спра играта с литературното подражателство.

[Тук жълтата тетрадка свършваше с двойна черна черта.]

[Продължение на синята тетрадка, без дати:]

Много хора, чули, че стаята ми горе е свободна, се обаждат да ме питат за нея. Досега казвах, че няма да я давам под наем, но имам нужда от пари. Дойдоха да я огледат две млади бизнес дами, разбрали от Айвър, че имам свободна стая. И тогава почувствах, че не искам наемателки. Джанет, аз, двете млади дами — не исках жилището ми да е пълно с жени. Идваха и мъже. Двама от тях на мига подредиха всичко — ти и аз сами в това жилище — и веднага ги отпратих. Други трима пък, неудачници и бездомници, си търсеха майка и усетих, че няма да мине и седмица, и ще се наложи да се грижа за тях. Тогава реших повече да не давам стаи под наем. Ще си намеря работа, ще се преместя в по-малко жилище, все нещо ще измисля. Междувременно Джанет започна да подхвърля: жалко, че Айвър ни напусна, дано намерим някой добряк като него и неща от този род. Изведнъж като гръм от ясно небе ми дойде желанието й да постъпи в училище с пълен пансион. Приятелка от сегашното й училище отивала там. Попитах я защо го иска и тя ми отвърна, че желаела да има край себе си момичета, с които да си играе. Изведнъж се натъжих, почувствах се отритната, а после се ядосах на себе си, че изпадам в подобно състояние. Казах й, че ще обмисля идеята — пари, практически проблеми. А всъщност исках да обмисля характера на Джанет и какво ще е най-подходящо за нея. Често съм си мислела, че ако не ми беше дъщеря (нямам предвид, че съм я родила, а че съм я отгледала), тя би била най-обикновеното дете на света. И е такава по природа, независимо от привидната й оригиналност. Въпреки въздействието, което й е оказал домът на Моли, въпреки продължителната ми връзка с Майкъл, а после изчезването му от хоризонта, въпреки че е плод на това, което обикновено се нарича „разбит брак“, когато се вглеждам в нея, виждам преди всичко очарователното, нормално интелигентно момиченце, по природа създадено за нормален живот, без особени проблеми. Едва се въздържах да не напиша: „Надявам се да е така.“ Защо ли? Не си падам особено по хора, които не експериментират с живота си, съзнателно не пробват гранични състояния, но когато става дума за собственото ти дете, трудно приемаш такива неща. Когато Джанет каза: „Искам да постъпя в училище с пълен пансион“, с очарователния си троснат тон, с който ми говори сега, когато се опитва да влезе в ролята на жена, тя всъщност ми казва: „Искам да бъда най-обикновена и нормална.“ Просто ми заявява: „Искам да се измъкна от разните усложнения.“ Струва ми се, че е така, защото вероятно съзнава, че депресията ми се задълбочава. Вярно, че когато съм с нея, прогонвам уплашената и застинала Анна. Но тя навярно долавя присъствието й Разбира се, освен всичко останало, не искам Джанет да замине и защото край нея аз съм нормална. Когато съм с нея, трябва да съм естествена, мила, отговорна, така че тя ме закотвя в нормалната ми същност. А като отиде в онова училище…

Днес тя отново ми каза:

— Когато постъпя в онова училище, искам да съм с Мери. (Приятелката й.)

Казах й, че трябва да се изнесем от този голям апартамент, да намерим по-малък и да си потърся работа. Но не е задължително това да стане веднага. За трети пореден път филмова компания закупува правата за „Границите на войната“, но няма да излезе нищо. Поне така се надявам. Нямаше да продам правата, ако смятах, че ще направят филм по романа. Парите обаче ще ни помогнат да живеем скромно, дори ако Джанет постъпи в пансион.

Бях се заела да проуча как стоят нещата с така наречените „прогресивни“ училища[1]. Казах на Джанет за тях, а тя ме отряза:

— Искам да постъпя в най-обикновено училище с пансион.

Отвърнах:

— Няма нищо обикновено в традиционното английско девическо училище с пансион. Има го единствено в Англия.

Тя рече:

— Много добре разбираш какво искам да кажа. Освен това Мери вече се е записала.

И така, Джанет заминава след няколко дни. Днес се обади Моли и каза, че пристигнал един американец, който търсел квартира. Отвърнах й, че не давам стаи под наем. Тя рече:

— Ами че ти живееш в такова огромно жилище съвсем сама. Изобщо няма да виждаш квартиранта си.

Аз настоях на своето и тогава тя каза:

— Мисля, че си станала себична. Какво става с теб, Анна?

Въпросът й „какво става с теб“ направо ме стресна. Защото наистина съм станала себична, но какво от това. Моли продължи в същия дух:

— Прояви малко разбиране. Американецът е левичар, няма пари, влязъл е в черните списъци, а ти се шириш сама в жилище с толкова празни стаи.

Тогава казах:

— Щом е скитащ се из Европа американец, сигурно пише американски епически роман, посещава психоаналитик и съответно бракът му е типично по американски отвратителен, тъй че ще трябва да слушам непрестанно за проблемите му… сиреч терзанията му.

Но Моли не се засмя, а каза:

— Ако не внимаваш, съвсем ще заприличаш на онези, които напуснаха партията. Вчера срещнах Том, напуснал партията заради събитията в Унгария. По-рано бе опора и отдушник на десетки хора. Сега напълно се е променил. Чух, че изведнъж е удвоил наема на стаите, които дава, напуснал учителството и започнал работа в рекламна агенция. Обадих се да го попитам какво, по дяволите, става с него, а той ми каза: „Омръзна ми да ме мислят за мухльо.“ Така че внимавай, Анна.

В края на краищата се съгласих американецът да дойде, при условие че няма да се налага да се срещам често с него, и тогава Моли каза:

— Видях го. Бива си го. Доста е нахакан и самоуверен, ама те всички са такива.

Отвърнах:

— Не смятам, че са нахакани. Това са клишета от миналото. Днешните американци са хладни и затворени. Изолирали са се от останалия свят със стъклена или ледена стена.

— Добре, щом така смяташ — отвърна Моли. — Хайде, че бързам.

После се замислих над думите си. Интересното бе, че не бях осъзнала тази своя преценка за американците, докато не я изрекох. Обаче е така. Така е. Може и да са нахакани и шумни, но винаги звучат бодро. Да, това е характерната им черта — бодрият дух. Но със своята бодрост прикриват истерията, страха да не би да се обвържат с нещо или с някого. Седях и размишлявах за американците, които познавам. Вече мнозина. Спомням си уикенда, който прекарах с Ф., приятел на Нелсън. Отначало с облекчение си помислих, Слава богу, най-после един нормален мъж. А после изведнъж проумях: всичко идва единствено от главата. Беше „добър в леглото“. С пълно съзнание той най-прилежно се прояви като „мъж на място“. Но у него нямаше и капчица топлинка. Всичко бе точно претеглено до милиграм. Съпругата бе „там, вкъщи“ и във всяка изречена дума за нея се долавяше покровителственото му отношение (всъщност обаче той се страхуваше от нея — не точно от нея, а от задълженията към обществото, които тя олицетворява). После идваха предпазливите му, неангажиращи връзки. Съвсем точно бе претеглено необходимото количество топлота. Всичко бе внимателно преценено — за тази и тази връзка само толкова чувства. Да, такава е същностната им черта — всичко точно премерено, практично и хладно. Разбира се, чувствата те вкарват в капан, правят те уязвим пред обществото и затова хората тъй точно ги претеглят.

Изпаднала съм в състоянието, в което бях, когато потърсих помощта на Мама Шугър. Не изпитвам никакви чувства, заявих й тогава аз. За никого не ме е грижа освен за Джанет. Нима минаха седем години? Когато се разделях с нея, й казах: „Ти ме научи отново да плача, май няма за какво да ти благодаря, отново ми върна чувствата и усещането сега е доста болезнено.“

Колко старомодно е било желанието ми да търся шаман, за да ме научи отново да чувствам. Защото, като гледам как върви светът сега, виждам, че навсякъде хората се опитват да потискат чувствата си. Хладна пресметливост, хладна пресметливост, хладна пресметливост, това е истината. Това е лозунгът. Първо в Америка, сега и при нас. Мисля си за младежките групи в Лондон, тези, които се занимават с политическа и обществена дейност, приятелите на Томи, новите социалисти. Та точно това е общото помежду им — именно премереното чувство, хладната пресметливост.

В свят, тъй ужасен като днешния, трябва да потиснеш чувствата си. Колко странно, че не съм разбирала тази проста истина досега.

Спомням си как се възпротивих срещу потискането на чувствата и като защитна реакция срещу болката, отчаяно заявих на Мама Шугър:

— Ако сега ви кажа, че е паднала водородната бомба и е заличила половин Европа от лицето на земята, ще зацъкате с език, тц-тц-тц, но ако продължа да плача и да се вайкам, ще ме подканите с неодобрение или навъсен поглед да си припомня и да обърна специално внимание на някакво положително чувство, което пропускам. И какво е това чувство? Радост, разбира се. Помисли си само, дете мое, ще кажете вие или просто ще го загатнете, за съзидателността на разрушението! Помисли си за творческия потенциал на онази огромна сила, заключена в атома! Нека съзнанието ти се насочи към онези първи стръкчета зелена трева, които след милион години ще протегнат сред лавата крехките си стъбла към слънцето.

Тя, разбира се, се усмихна. После усмивката й застина и се изкриви. Тогава настъпи един от дългоочакваните моменти, когато излизахме извън взаимоотношенията на психоаналитик и пациент. Тя каза:

— Скъпа Анна, сигурно е вярно, че за да съхраним разума си, трябва да се научим да се уповаваме на онези стръкчета трева, които ще поникнат след милион години.

Но хората изстиват отвътре не само поради всеобщия ужас и страха, че го усещат. Има и други причини. Хората съзнават, че живеят в мъртво или отмиращо общество. Те убиват чувствата си, защото знаят, че всяко чувство е породено от мисълта за имот, пари, власт. Ненавиждат работата, която вършат, тъй че изстиват отвътре, за да оцелеят. Уж обичат, ала усещат, че любовта им е половинчата и измъчена, тъй че изстиват отвътре.

За да запазим любовта, емоциите, нежността живи, трябва все пак да поддържаме половинчатите си чувства дори и към това, което не е напълно истинско и извисено, или е само блян, сянка на мечта във въображението ни… А ако чувствата ни носят болка, трябва да приемем тази болка с ясното съзнание, че другият път води към духовна смърт. Всичко друго, само не хладната, претеглена безчувственост, отказът да вложим нещо от себе си поради страха от последиците… Чувам, че Джанет се качва по стълбите.

Днес Джанет постъпи в новото училище. Униформата там е по желание, но тя реши да я носи. Невероятно е, че моето дете избра униформата. През целия си живот съм смятала, че бих се чувствала неловко в униформа. Какъв парадокс: докато членувах в Комунистическата партия, ратувах не за униформени хора, а точно за обратното. Униформата на дъщеря ми е грозна зеленикава рубашка с жълтеникавокафява блуза. Кройката й е такава, че да направи момиче на възрастта на Джанет колкото е възможно по-грозно. А като притурка има грозна, кръгла твърда шапка. Зеленият цвят на рубашката и шапката не си подхождат. Но Джанет е във възторг от униформата. Избрала я е директорката, с която разговарях — възхитителна възрастна англичанка, образована, сдържана, интелигентна. Помислих си, че женствеността у нея е умряла още преди двайсетата й година, сигурно самата тя я е убила в себе си. Хрумна ми, че навярно като изпращам Джанет в нейното училище, май се опитвам да осигуря на дъщеря си бащини грижи. Странното обаче е, че се надявах Джанет да й се противопостави, като например откаже да носи грозната униформа. Джанет не желае да се противопоставя на каквото и да било.

Излъчването на момиченцето, своенравното очарование на обсипваното с грижи и внимание дете, с които Джанет се бе докарвала преди година като с хубави роклички, изчезнаха, щом тя облече униформата. Наблюдавах я отстрани на перона на гарата — мило, живо момиченце в отвратителна униформа, загубило се сред тълпата подобни на нея момичета. Напъпилите й гърди бяха скрити под грозната дреха, детинското й очарование бе изместено от деловитост. И като я гледах такава, ме налегна мъка по онова тъмнокосо, будно, тъмнооко, крехко девойче, озарено от събуждащата се в него женственост, засияло от интуитивното усещане за силата си. Същевременно ме споходи и една жестока мисъл: скъпо мое дете, ако трябва да израснеш в общество, което гъмжи от хора като Айвър и Рони, гъмжи от изплашени мъже, които претеглят чувствата си като бакалски стоки, по-добре е моделът ти за подражание да е мис Стрийт, директорката. Помислих си, че щом очарователното девойче е скрито под униформата, това безценно и уязвимо създание ще бъде предпазено от нараняване. И в тези ми мисли се таеше тържествуваща злоба към мъжете, Добре, значи вие не държите на нас, така ли? Тогава ние ще се консервираме, докато вие отново се сетите за нас. Би трябвало да се засрамя от злобата и настървението си, но не усетих срам, защото изпитвах твърде дълбоко удовлетворение.

Мистър Грийн, американецът, щеше да пристигне днес, тъй че подготвих стаята му. Но той се обади, че ще прекара деня извън града и ако било удобно, щял да дойде на следващия ден. Последваха куп любезни оправдания. Подразних се, защото бях подредила програмата си, а сега трябваше да я променям. По-късно звънна Моли и каза, че приятелката й Джейн щяла днес да развежда мистър Грийн из Сохо. Ядосах се. А после Моли добави:

— Томи срещнал мистър Грийн и не го харесал, каза, че не членувал в никаква организация. Това е в полза на мистър Грийн, не мислиш ли? Томи не одобрява човек, който не членува никъде. Не е ли странно? Такъв предан социалист е станал, той и всичките му другари. Толкова са порядъчни, с такива едни дребнобуржоазни нрави, че направо… Само да се яви някой с малко повече хъс към живота, и веднага започват да четат морал. А ужасната съпруга на Томи е най-непоносима. Заяви, че мистър Грийн бил просто безделник, защото нямал постоянна работа. Представяш ли си? Тя прекрасно би могла да е съпруга на някой провинциален бизнесмен, който леко клони към либерализма, колкото да шокира приятелите си консерватори. И такава жена е моя снаха. Пише голямо изследване за чартистите и си заделя по две лири седмично за старини. Както и да е, щом Томи и онази малка проклетница не харесват мистър Грийн, навярно ти ще го харесаш, така че…

Е, засмях се на тези приказки и веднага си помислих, че щом мога да се смея, не съм толкова зле, колкото си мислех. Мама Шугър веднъж ми каза, че й били необходими шест месеца, за да накара един пациент в депресия да се засмее. Но не ще и дума, че след като Джанет замина и останах сама в голямото жилище, състоянието ми се влоши. Като вдървена съм, нищо не правя. Непрекъснато си спомням за Мама Шугър, но по друг начин — сякаш самата мисъл за нея може да ме спаси. От какво? Не искам да ме спасяват. Защото след заминаването на Джанет в мен се възкреси едно усещане — усещането какво може да представлява времето, когато не си в напрежение. Защото от раждането на Джанет досега вечно бързах. Да имаш дете означава постоянно да се движиш по часовник, постоянно да мислиш какво трябва да свършиш в следващия миг. И сега се възражда една Анна, която бе престанала да съществува след появата на Джанет. Този следобед седях на пода, наблюдавах как се смрачава небето и се чувствах обитател на един друг свят, където притъмняването просто означава настъпване на вечерта, а не, да речем, напрегнатата мисъл: точно след един час трябва да сложа зеленчуците. И тогава внезапно изпаднах в състояние, познато от детството, което напълно бях забравила. Като дете се сгушвах в кревата и се отдавах на това, което наричах „играта“. Първо пресъздавах в съзнанието си стаята, предмет по предмет, като „назовавах“ всичко наред — леглото, стола, завесите, докато картината станеше съвсем пълна, а после излизах от стаята и пресъздавах цялата къща, след това излизах и от къщата и бавно пресъздавах улицата, а после се издигах високо във въздуха, взирах се отгоре в Лондон, в ширналите се наоколо площи на Лондон, без да заличавам от съзнанието си представата за стаята, къщата и улицата, а после пред мен изникваше Англия, очертаваха се контурите й в рамките на Великобритания, след което съзирах цялата група острови близо до континента, а после бавно, съвсем бавно започвах да пресъздавам целия свят, континент след континент, океан след океан (целта на „играта“ бе да пресътворявам огромни пространства, без да губя представа за стаята, къщата, улицата с цялата им миниатюрност), докато стигах до мига, когато политах в космоса и виждах земята — осветена от слънцето топка насред небето, която се въртеше и търкаляше под мен. И тогава, издигнала се сред звездите над неспирно въртящата се малка планета Земя, аз се опитвах да си представя в същото време кипящия живот в капчицата вода или най-обикновено зелено листо. Понякога успявах — едновременно усещане за огромни пространства и за миниатюрност. Или пък се съсредоточавах върху едно-единствено нещо — малка цветна рибка в някоя плитчина, отделно стръкче цвете или нощна пеперуда, и се опитвах да определя, да „назова“ битието на цветето, пеперудата или рибката, като бавно обрисувах около тях гора, морска плитчина или силен вечерен полъх върху крилете й. И тогава от тази стеснена представа изведнъж отново се гмурвах в космоса.

Когато бях дете, ми беше лесно да го правя. Като си мисля за това сега, се сещам, че години наред бях живяла във възбуда от „играта“. А сега ми е по-трудно. Днес следобед се почувствах изтощена само след няколко минути. Но все пак успях поне за няколко секунди да видя как земята се върти под мен, а слънцето озарява издутия корем на Азия, докато Европа тъне в мрак.

Сол Грийн дойде да види квартирата и да остави нещата си. Заведох го в направо стаята, той хвърли бегъл поглед и каза: „Добре, добре.“ Каза го тъй нехайно, че го попитах дали се кани скоро да освободи квартирата. Той за миг се вгледа в мен внимателно — вече бях забелязала този негов маниер — и започна надълго и нашироко да ми обяснява със същия тон, с който се бе оправдавал за излета извън града. Припомних си раздразнението, което бях изпитала, и на мига го срязах:

— Май всъщност сте се разхождали из Сохо с Джейн Бонд.

В първия миг той се сепна, а после по лицето му се изписа обида — твърде голяма обида, сякаш са го спипали на местопрестъплението. Но изражението му бързо се промени, отново ме погледна съсредоточено и изпитателно и се впусна подробно да обяснява за промяна в програмата и какво ли още не, което прозвуча доста странно, тъй като очевидно не отговаряше на истината. Изведнъж изпитах досада и обясних, че съм го попитала кога ще напусне, тъй като възнамерявам скоро да се преместя в друго жилище и ако планира дълъг престой, трябва да си потърси стая другаде. Той отново каза „добре, добре“. Сякаш изобщо не ме слушаше и изобщо не погледна стаята. После излезе след мен, като остави багажа си вътре. Тогава издекламирах съответните реплики на хазяйка, като подчертах шеговито, че не налагам „ограничения“. Той не ме разбра и трябваше директно да му кажа, че нямам нищо против да води момичета в стаята, когато пожелае. Изненадах се от внезапния му смях — силен, с нотки на обида. Той изрази радостта си, че го приемам за нормален млад мъж. Реакцията му бе тъй типично американска — обичайната машинална реакция, когато мъжествеността е поставена под съмнение — че аз се въздържах и премълчах шегата, която се канех да кажа за предишния наемател на стаята. Разговорът ни бе толкова скован и напрегнат, че слязох в кухнята и го оставих сам да реши дали да ме последва. Бях сварила кафе и когато на излизане той се отби в кухнята, му предложих. Той се поколеба. Изучаваше ме. Никога през живота си не са ме оглеждали така безцеремонно като жена. Нямаше шеговитост в огледа му, нито топлота. Все едно оглеждаше стока. Претегли ме така безочливо, че не се въздържах и попитах: „Как е, ставам ли?“, а той отвърна с внезапния си смях с нотки на обида и отново рече: „Добре, добре“ — сиреч или изобщо не съзнаваше, че внимателно регистрира телесните ми показатели, или е твърде целомъдрен, за да признае подобно нещо. Тъй че махнах с ръка и седнахме на кафе. Чувствах се неловко в негово присъствие, но не разбирах защо. Имаше нещо особено в поведението му. Нещо и във външния му вид смущаваше — сякаш напълно интуитивно човек очаква да открие някаква отличителна черта, която всъщност липсва. Той е със светла, късо подстригана коса, която прилича на лъскава четина. Не е висок, макар че създава такова впечатление, и аз все току го поглеждах, за да се уверя, че наистина не е висок. Това впечатление идваше от твърде широките му дрехи, които направо висяха на него. Човек очакваше да види характерния тип американец — рус, набит, широкоплещест, със зеленикавосиви очи и квадратна челюст. Непрекъснато го поглеждах, както си давам сметка сега, в очакване да видя типичния американец, но вместо него виждах слаб, несиметричен мъж с увиснали на широките рамене дрехи. И все пак нещо в очите му — студено сиво-зелени и винаги нащрек — ме привлече и задържа погледа ми. Това е най-поразяващото у него — нито за миг не престава да бъде нащрек. Зададох му един-два въпроса — като съмишленица на „социалиста от Америка“, но бързо се отказах, защото той отклоняваше въпросите ми. Докато се чудех какво друго да кажа, попитах защо носи толкова широки дрехи и той ме погледна сепнато сякаш се учуди, че съм забелязала, а после уклончиво ми отговори, че много е отслабнал, обикновено тежал доста повече. Попитах го дали е боледувал и отново усетих, че въпросът ми го засегна и той ми даде да разбера с държанието си, че се чувства притиснат, като на разпит. Известно време поседяхме мълчешком и на мен ми се прииска час по-скоро да се махне от кухнята, тъй като явно не можех да кажа каквото и да било, без да го подразня. После изведнъж споменах нещо за Моли, за която не бе ставало дума досега. Изненадах се как той внезапно се промени. Сякаш у него се пробуди духът му, не знам как другояче да се изразя: вниманието му се изостри и ме порази как заговори за Моли — невероятно проницателно за характера и положението й. Помислих си, че не съм срещала мъж — с изключение на Майкъл — който да може с такава лекота и проникновение да обрисува една жена. Помислих си, че успя да я улови и „назове“ на такова равнище, че тя би била доволна да го чуе…

[Оттук нататък в дневника или описанията си Анна е отбелязвала някои неща със звездички и е номерирала звездичките също като в жълтата тетрадка.]

… и това събуди у мен любопитство, дори завист, тъй че споменах нещо (*1) за себе си и тогава той заговори за мен. Или по-скоро ми изнесе цяла лекция. Сякаш някой невероятно обективно, дори педантично ми четеше лекция за опасностите, клопките и предимствата, които среща по пътя си жена, която сама се блъска в живота, и прочие. Направо ми се стори невероятно (затова и изпитах странно чувство на объркване и недоверие) — сякаш това не бе същият човек, който само преди десетина минути тъй хладно и почти враждебно ме бе претеглил като жена. Но в думите, които изричаше в момента, нямаше и следа от предишното му отношение, и помен от онова полуприкрито любопитство, от онзи израз на облизване на устните в очакване, с който често се сблъскваме. Тъкмо обратно, не си спомням някой да е говорил толкова просто, откровено и доброжелателно за живота, който аз и жени като мене водим. По едно време дори се позасмях, защото ме улови и „назова“ на много високо ниво (*2), а същевременно ми изнасяше лекция, сякаш бях малко момиченце, а не жена, няколко години по-голяма от него. Стори ми се много странно, че изобщо не долови смеха ми. Не става дума за това да се засегне, да изчака да спра да се смея или да попита защо се смея — той просто продължи да говори, сякаш бе забравил за моето присъствие. Изпитах крайно неприятното усещане, че в буквалния смисъл бях престанала да съществувам за Сол, и се зарадвах, че имам конкретна причина да прекъсна лекцията му, тъй като очаквах представител на компанията, която искаше да закупи правата за филмиране на „Границите на войната“. Когато той пристигна, реших да не продавам правата. Мисля, че наистина искат да направят филм и каква е ползата от дългогодишния ми упорит отказ, ако сега изведнъж отстъпя просто защото за първи път нямам пари. Затова казах направо, че няма да продам правата. Той реши, че вече съм ги продала на друг и не можеше да повярва, че съществува автор, който изобщо не иска да продава правата си, при това на доста висока цена. И тогава започна абсурдно да вдига цената, аз му отказвах, ситуацията стана фарсова и аз избухнах в смях (изведнъж се сетих как се смеех преди малко, а Сол не чуваше смеха ми), а този човек недоумяваше защо се смея и ме гледаше, сякаш истинската, смеещата се Анна изобщо не съществува. Когато си тръгна, чувството на неприязън бе взаимно. Както и да е, да се върна към Сол. Само като му споменах, че чакам някого, с изненада видях как той изведнъж се сви, сякаш го гоня — да, наистина, сякаш го изхвърлям, а не му казах просто, че очаквам посетител с бизнес предложение. После се овладя и отново се отпусна, кимна сдържано и хладно и слезе. След като си отиде, се почувствах зле, защото срещата ни бе напрегната и скована, и реших, че съм сгрешила, като го допуснах в жилището си. Но после му обясних, че съм решила да не продавам правата на книгата си за филмиране. Казах му го доста неуверено, защото ми е омръзнало да минавам за глупачка, но той прие постъпката за напълно в реда на нещата. Сподели по каква причина в края на краищата напуснал службата си в Холивуд — там не останал нито един човек, който да вярва, че авторът е в състояние да откаже пари, вместо да приеме слаба екранизация на творбата си. Говореше като всички, работили в Холивуд — с някакво мрачно отчаяние и изумление, че е възможно действително да съществува подобна поквара. А после добави нещо, което направо ме слиса:

— Непрекъснато трябва да отстояваме позицията си. О, да, да, понякога позицията ни се основава на погрешни възгледи, но важното е да я отстояваме. В едно отношение имам предимство… (Изненадах се, този път неприятно, как навъсено ми каза: „В едно отношение имам предимство“, сякаш участваме в състезание или битка)… и то е, че върху мен оказваха далеч по-директен и явен натиск, отколкото е възможно в тази страна.

Знаех добре какво има предвид, но в желанието си да чуя той какво мисли попитах:

— Натиск за какво?

— Трудно мога да ти обясня, щом не знаеш.

— Разбира се, че знам.

— И аз така мисля. Надявам се да знаеш.

А после все така навъсено добави:

— Повярвай, едно нещо научих в оня пъкъл… хората, които не са способни поне понякога да отстояват позицията си, дори да е въз основа на погрешни възгледи, никога няма да я изразят. И тогава те се продават. Не ме питай: За какво? Ако е толкова лесно да обясним за какво, не би се налагало толкова често да отстояваме позиции, основаващи се на погрешни възгледи. Но не бива да се страхуваме, че може да изглеждаме наивни и глупави, от такова нещо никой не бива да се страхува…

И отново започна да ме наставлява. Обичам да ме наставляват. Харесваха ми и думите му. Но той говореше, отново забравил за присъствието ми (обзалагам се, че не съзнаваше, че съм там), а аз го наблюдавах спокойна, че не усеща погледа ми. И тогава забелязах позата му — застанал с гръб към прозореца, той беше бледо подобие на познатия ни от филмите млад американец: сексапилен мъжкар с яки топки и мощна ерекция. Бе застанал нехайно, пъхнал палци в колана, отпуснал пръсти, които сякаш сочеха гениталиите му, в поза, която винаги ме е разсмивала във филмите, защото неизбежно е съчетана с хлапашката физиономия на млад, неопитен американец — по момчешки трогателно лице в комбинация с мъжкарска поза. Сол все така ми обясняваше как обществото ни тласкало към конформизъм, без да променя мачовската си поза. Действаше несъзнателно, но несъмнено реакциите му бяха насочени към мен и всичко бе тъй прозрачно, че започнах да се дразня. Говореше ми едновременно на два различни езика. И изведнъж забелязах, че и изглежда различно. В началото постоянно скришом се вглеждах в него да открия нещо по-различно от това, което всъщност бе, но виждах само слаб, костелив мъж в широки, увиснали дрехи. Сега обаче бе облякъл дрехи по мярка. И то нови. Разбрах, че сигурно е излизал да си купи нови. Беше в стегнати, плътно прилепнали нови сини джинси и затворен тъмносин пуловер. Изглеждаше твърде слаб в новите си дрехи по мярка, прекалено широките рамене и кокалестите бедра пак му придаваха несъразмерен вид. Прекъснах монолога му и го запитах дали не си е купил новите дрехи само заради забележката ми сутринта. Той се намръщи и след кратко мълчание отвърна сухо, че не искал да прилича на загубеняк… „повече, отколкото е необходимо“. Отново се почувствах неловко и попитах:

— Никой ли не ти беше казвал, че дрехите ти висят?

Той не отговори, сякаш не ме е чул, а погледът му се отнесе. Добавих:

— Ако никой не ти е казвал, можел си да се видиш в огледалото.

Той грубо се изсмя и каза:

— Мадам, напоследък не ми е приятно да се гледам в огледало. Едно време се мислех за хубаво момче.

При тези думи той подчерта мъжкарската си нехайна поза. Представих си го как е изглеждал, когато е имал повече плът по костите си — пращящ от здраве, широкоплещест, стабилен, здрав светлокос мъж с проницателно хладни сиви очи. Но новите му, спретнати дрехи засилваха диспропорцията във външността му. Изглеждаше не наред. И тогава осъзнах, че има вид на болен човек, че лицето му е болезнено бледо. Но той продължаваше да стои в нехайната си поза, без да поглежда към мен, Анна, продължаваше да ми изпраща сексуално предизвикателство. Помислих си колко е странно, че това е същият онзи мъж, който проникновено улавя природата на жените и влага такава непринудена топлота в думите си. На свой ред за малко и аз да го предизвикам и да заявя: „Какво, по дяволите, целиш, като ми говориш като зрял, улегнал мъж, а същевременно си се изправил насреща ми в бабаитската поза на каубой, скрил пищови из джобовете си?“ Но между нас зееше пропаст и той отново подхвана нравоучителната си лекция. Както и да е, казах, че съм уморена и си легнах.

Днешния ден посветих на „играта“. Някъде следобед успях да постигна спокойната съсредоточеност, към която се стремях. Струва ми се, че ако успея да си наложа някаква самодисциплина, вместо да се отдавам на безразборно четене и да потъвам в мисли, ще успея да превъзмогна депресията си. Много лошо, че Джанет не е тук, няма за кого да ставам рано сутрин, няма я външната форма на живота ми. Затова трябва да му придам вътрешна. Ако „играта“ не ми помогне, трябва да започна работа. И без това се налага по финансови причини. (Установявам, че ограничавам храната си, че внимавам колко харча, толкова ми е неприятна мисълта да започна работа.) Ще си намеря работа като социален работник… в това ме бива. Днес е много тихо вкъщи. Сол Грийн изобщо не се е мяркал. По-късно ми се обади Моли — каза, че Джейн Бонд била „хлътнала“ по мистър Грийн. После добави, че според нея, ако някоя жена се хване с мистър Грийн, значи не е с всичкия си. (Дали не ме предупреждава?) (*3) „Това е мъж само за една нощ, а после трябва добре да се погрижиш да загубиш телефона му. Стига все още да се числим към жените, които лягат с мъж само за една нощ. Е, минаха тези времена…“

Сутринта се събудих с непознато усещане. Вратът ми бе схванат и ме болеше. Дишах затруднено — с усилие успявах да си поема дълбоко дъх. Но най-много ме болеше стомахът или по-точно, над диафрагмата — сякаш мускулите ми се бяха стегнали като топка. Чувствах необяснима тревога. Тъкмо тази тревога ме накара да отхвърля диагнозите, които сама си поставях — разстройство, настинка и прочие. Позвъних на Моли и я попитах дали има медицинска книга с описание на разни симптоми и ако има, да ми прочете какво пише за невротичното безпокойство. Така разбрах, че имам пристъп на невротично безпокойство, макар на Моли да обясних, че справката ми е нужна, за да проверя достоверността на описание в един роман, който съм чела. После седнах да помисля какво може да го е предизвикало. Не беше заради парите, защото безпаричието никога не ме е тревожило, не се страхувах от бедността, а освен това винаги можех да спечеля пари, стига да си го поставех за цел. Не се тревожех и за Джанет. Изобщо не виждах причини за тревога. Само от определянето или „назоваването“ на страданието ми като пристъп на невротично безпокойство ми олекна за известно време, но вечерта (*4) състоянието ми се влоши. При това доста.

Сутринта телефонът ме събуди много рано — Джейн Бонд търсеше Сол Грийн. Почуках на вратата му, но той не отговори. Няколко нощи изобщо не се бе прибирал. Понечих да й кажа, че не се е прибирал, но се сетих, че не би било тактично, ако наистина е „хлътнала“ по него. Отново почуках, после надзърнах. Той бе вътре. Учудих се, като го видях как спи — свит на кълбо под добре опънати завивки. Повиках го, но не отговори. Приближих се, сложих ръка на рамото му — никаква реакция. Изведнъж се уплаших — бе така неподвижен, че за секунда го взех за умрял — толкова безжизнен изглеждаше. Малката част от лицето му, която се виждаше, бе бледа като платно. Като смачкано платно. Опитах се да го обърна на другата страна. Бе студен като труп, ръцете ми направо се вледениха. Обзе ме ужас. Дори сега още чувствам по дланите си допира до изстиналото му, натежало тяло под пижамата. И тогава той се събуди съвсем внезапно. Като уплашено дете мигом обви ръце около шията ми и замръзна в тази поза, провесил крака от леглото. Изглеждаше вцепенен от ужас. Тогава му казах:

— Какво става, за бога, просто Джейн Бонд е на телефона.

Той мигновено се втренчи в мен, но му трябваше доста време, за да проумее какво му казвам, и аз повторих думите си. Тогава той с олюляване отиде до телефона. Рече: „Да. Да… не“, доста рязко. Минах край него и слязох долу. Бях много разстроена. Усещах мъртвешкия хлад по дланите си. А после ръцете му, обвили шията ми, говореха съвсем друг език от обичайния му в будно състояние. Повиках го да пием кафе. Няколко пъти. Накрая слезе, съвсем притихнал, блед, сдържан. Сипах му кафе. А после казах:

— Много дълбоко спиш.

А той:

— Какво? Да.

След това смънка нещо неясно за кафето, без да довърши. Изобщо не ме чуваше. Погледът му бе съсредоточен и напрегнат, но същевременно отнесен. Струваше ми се, че не ме вижда. Просто седеше и бъркаше кафето си. После заговори, ей богу, съвсем наслуки, нямаше значение за какво. Заговори за възпитанието на невръстното момиче. Приказваше много интелигентно и академично. Без да спре. Казах нещо, а той изобщо не усети. Продължаваше да приказва. Отначало напълно изключих, а после разсеяно се заслушах и установих, че се вслушвам в думичката „аз“. Аз, аз, аз, аз, аз… Обзе ме усещането, че това непрекъснато повтаряно „аз“ ме обсипва отвсякъде като картечни откоси. За миг си представих, че устата му, която бързо се отваряше и затваряше, е дуло на картечница. Пак казах нещо, той пак не забеляза, и пак:

— Напълно наясно си за децата, да не си бил женен?

Той се сепна и се ококори, с леко отворена уста. После изведнъж екна високият му младежки смях.

— Женен ли? Шегуваш ли се?

Думите му ме жегнаха — несъмнено бяха предупреждение. Човекът, отправил към мен, жената, предупреждение за брака, нямаше нищо общо с човека, който говореше, без да спре, който редеше интелигентни думи (и непрекъснато повтаряше „аз“) за възпитанието, което невръстното дете трябва да получи, за да стане „истинска жена“, и който пък на свой ред бе напълно различен от мъжа, разсъблякъл ме с поглед още първия ден. Усетих как стомахът ми се свива и за първи път ме осени мисълта, че невротичното ми безпокойство се дължи на Сол Грийн. Отместих празната чаша за кафе и заявих, че ми е време да влизам в банята. Бях забравила как реагира, когато някой му каже, че е зает с нещо — направо подскочи като ударен или ритнат. Рипна от стола като по команда. Този път рекох:

— За бога, Сол, успокой се.

Той инстинктивно понечи да побегне, но се овладя. Усилието да се овладее бе очевидно — сякаш оказа върху тялото си физически натиск, в който участваха всички мускули. След това погледна към мен с чаровна, мъдра усмивка и рече:

— Права си, май не съм от най-спокойните хора.

Бях все още по домашен халат и за да вляза в банята, трябваше да мина покрай него. Когато го доближих, той инстинктивно зае мъжкарската поза — пъхна в колана палци със сочещи надолу пръсти и умишлено присмехулната усмивка на женкар. Мимоходом рекох:

— Съжалявам, че не съм облечена като Марлен Дитрих, когато се отправя към будоара си.

Ненадейно се разнесе силният му младежки смях. Махнах с ръка и отидох да се къпя. Легнах във ваната, скована от какви ли не страхове, ала осъзнах как наблюдавам съвсем безучастно невротичното си безпокойство отстрани. Сякаш някакъв странник с непознати за мен болестни симптоми бе обсебил тялото ми. Изкъпах се, почистих банята, седнах на пода в стаята си и опитах да задействам „играта“. Не успях. После изведнъж ми хрумна, че ще се влюбя в Сол Грийн. Помня как в началото идеята ми се стори смешна, после я огледах отстрани и я приех — дори се вкопчих в нея като нещо, което ми се полагаше. Сол прекара целия ден горе в стаята си. На два пъти позвъни Джейн Бонд, като единия път бях в кухнята и дочух разговора им. Той й каза — в характерния си, обстоятелствен стил — че не можел да отиде у тях на вечеря, тъй като… и последва подробна история за пътуване до Ричмонд. Отидох да вечерям с Моли. И двете не споменахме и дума за отношенията между мен и Сол и заключих, че щом се придържам към подобна лоялност между мъжа и жената, която е по-силна от лоялността между приятели, значи вече съм се влюбила в него. Моли се постара да ме осведоми какви успехи е пожънал Сол в Лондон, като по този начин несъмнено ме предупреждаваше, но думите й звучаха и покровителствено. Що се отнася до мен обаче, докато слушах дългия списък на покорените от него жени, усещах как ме обзема спокойна, тържествуваща решимост и това чувство бе породено от позата му на женкар с пъхнати в колана палци и хладната му, присмехулна усмивка, а не от мъжа, който ме бе „назовал“. Когато се прибрах у дома, го заварих на стълбите, където навярно нарочно бе застанал. Поканих го на кафе. Каза, че ми завижда за приятелите и установения начин на живот, като очевидно имаше предвид вечерята с Моли. Отвърнах му, че не сме го поканили, защото каза, че бил зает. Той мигновено попита:

— Откъде знаеш?

— Чух те да го казваш на Джейн по телефона.

Веднага ми хвърли стреснат, самоотбранителен поглед — не би могъл по-ясно да ми каже: Какво те засяга? Ядосах се и отвърнах:

— Щом искаш да водиш личните си разговори насаме, трябва просто да занесеш телефона в стаята си и да затвориш вратата.

— Така и ще правя занапред — отвърна той мрачно.

Помежду ни отново се появи онази скованост и напрегнатост, които не знаех как да преодолея. Започнах да го разпитвам за живота му в Америка, като се опитвах да преодолея преградата на уклончивите му отговори. В един момент обаче не издържах и заявих:

— Не съзнаваш ли, че непрестанно избягваш ясните отговори?… Какво ти става?

Той помълча за миг, а после каза, че още не се е пригодил към Европа, защото в Америка никой не би попитал направо дали си бил комунист. Отвърнах му колко жалко е да е в Европа, а да се държи с американска уклончивост. Той се съгласи, че съм права, но му било трудно да се приспособи и тогава заговорихме на политическа тема. По твърде познат начин у него се преплитаха разочарование и болка, но наред с това имаше и решимост да постигне вътрешно равновесие като всички нас. Легнах си с мисълта, че би било глупаво да се влюбя в такъв човек. Въртях се в леглото и размишлявах върху думичката „влюбя“, сякаш бе име на болест, от която съм решила да се предпазя.

Стана му навик да се появява по времето, когато приготвях кафе или чай — качваше се сковано по стълбите и сковано ми кимаше. В такива моменти излъчва самотност и изолираност от света и усещам тази самотност като обгръщащ го хлад. Както изисква етикетът, аз го каня да седне с мен, а той приема. Седнал насреща ми тази вечер, той рече:

— Имам един приятел в Америка. Точно когато потеглях към Европа, той сподели, че му дошло до гуша от любовни връзки, омръзнало му да го преебават. Тези връзки почнали да му се струват механични и безсмислени.

Аз се засмях и отвърнах:

— Щом твоят приятел е толкова начетен, би трябвало да знае, че след множество връзки това често се случва.

Той мигновено реагира:

— Откъде знаеш, че е много начетен?

Отново възникна миг на напрежение. Първо, защото бе напълно очевидно, че говори за себе си и отначало дори помислих, че се самоиронизира. А и защото — отново обзет от подозрителност — веднага предпазливо се затвори в себе си, както след случая с телефона. Ала най-вече затова, че не отговори направо: „Откъде знаеш, че съм начетен?“ вместо „че е много начетен“, макар да бе напълно очевидно, че става дума за него. Дори стигна дотам, че след като ми хвърли бърз, предупредителен поглед, придоби вид, сякаш се взира в друг човек, в него. Вече обаче разпознавам тези мигове на безпокойство не по изречените думи или дори разменените погледи, а по внезапното присвиване на стомаха ми от притеснение. Първо долавям болезненото безпокойство, стягането в стомаха, а после си припомням разменените думи или конкретната ситуация и разбирам, че помежду ни се е породило напрежение, блеснала е искра и сякаш се е пропукал съд, от който нещо е изтекло. И това нещо ме плашеше, беше враждебно.

Не казах нищо повече след подмятанията му за начетения приятел. Мислех си, че контрастът между хладния му, аналитичен ум и моментите на грубоватост (казах „грубоватост“, за да потисна у себе си усещане, което ме стряскаше) бе направо невероятен. Буквално онемях от този контраст. Винаги след подобни моменти на слисване ме обзема съчувствие и си припомням как в съня си обви ръце около шията ми като отритнато дете.

Подир малко той отново заговори за „приятеля“. Сякаш изобщо не го бе споменавал. Имах чувството, че е забравил какво ми е казал за него само преди половин час. Тогава се обадих:

— Този твой приятел… (той отново извърна поглед от мен и го насочи към средата на стаята, към приятеля си там) дали има намерение да не допуска повече да го преебават или е склонен да се поддаде на слабия импулс за пореден експеримент със себе си?

Долових как натъртих „да го преебават“ и си дадох сметка откъде идва раздразнението ми.

— Когато говориш за любов или секс, казваш: той бе преебан, аз бях преебан или те бяха преебани, като неизменно имаш предвид мъжете.

Той ми отвърна с ненадейния си смях, без да усети накъде бия и аз продължих:

— Винаги в пасивна конструкция, в страдателен залог.

Той бързо попита:

— Какво имаш предвид?

— Крайно неловко ми е да те слушам да говориш така… несъмнено аз съм преебавана, тя е преебавана, те, жените, са преебавани, но теб като мъж несъмнено не те преебават, а ти преебаваш.

Той бавно отвърна:

— Мадам, вие очевидно знаете как да ме накарате да се почувствам простак. — Това обаче бе пародийна версия на грубата американска реплика: Абе бива си те да ме изтипосаш като дивак.

В очите му проблесна враждебност. А аз направо кипях от неприязън. Нещо, което бях трупала дни наред, най-после изригна. И казах:

— Онзи ден ми разправяше как се бориш с американските си другари срещу езиковото опошляване на секса… представи се едва ли не като въплъщение на пуритана, Сол Галахад, защитника на езика, а същевременно ми казваш, че те преебават, избягваш думата жена и вместо това говориш за мацки, гърли, гаджета, парчета, мадами, куклички, говориш за задници и цици и всеки път, когато ми споменеш някаква жена, аз си я представям или като манекен от витрина, или като куп отрязани късове месо — гърди, крака или бедра.

Разбира се, че бях ядосана, но усещах, че се държа глупаво, това още повече ме ядоса и аз добавих:

— Предполагам, че това за вас, американците, е проява на прямота, но да пукна, ако проумявам как е възможно един мъж да има нормално, здравомислещо отношение към секса, щом говори единствено за задници, опашка от мацки и неща от този род. Нищо чудно тогава, по дяволите, че американците имат проблеми със сексуалния си живот.

След известно мълчание той каза сухо:

— За първи път ме обвиняват в антифеминизъм. Може би ще ти е интересно да чуеш, че аз съм единственият американец сред познатите си, който не обвинява американките във всевъзможни сексуални грехове. Нима смяташ, че не знам как мъжете непрестанно ругаят жените за недостатъците им?

Е, разбира се, тези думи ме укротиха, обуздаха гнева ми. Заговорихме за политика. Защото на тази тема нямахме различия. Имах усещането, че отново съм се върнала в редиците на партията, когато обаче да си комунист означаваше да имаш високи идеали, да се бориш за справедливи каузи. Изритали го от партията, защото се проявил като „преждевременен“ антисталинист. А после го включили в черните списъци на Холивуд, защото бил „червен“. Това е една от класическите, станали архетипни истории на нашето съвремие, ала единствената разлика между него и другите бе, че не се е озлобил и ожесточил.

За първи път успях да се пошегувам с него, без да предизвикам самоотбранителния му смях. Облякъл е новите сини джинси, новия син пуловер, маратонки. Казах му, че би трябвало да се срамува, задето е надянал униформата на американския неконформизъм. Той ми отвърна, че не е улегнал достатъчно, за да се присъедини към незначителното малцинство, които не се нуждаят от униформа.

Влюбена съм безнадеждно в този мъж.

Написах горното изречение преди три дни и осъзнах, че минаха три дни, докато го осъзная напълно. Влюбена съм и времето тече. Преди две вечери говорихме до късно, а напрежението помежду ни нарастваше. Идеше ми да се изсмея, защото винаги е много смешно да наблюдаваш какви маневри, тъй да се каже, предприемат двама души, преди да преминат към секс. Същевременно обаче изпитвах някаква неохота именно защото бях влюбена. Сигурна съм, че някой от нас двамата можеше да прекъсне веригата протичащ ток просто като каже „лека нощ“. Най-сетне той дойде, прегърна ме и каза: „И двамата сме самотни, нека бъдем мили един с друг.“ Усетих, че го каза леко навъсено, ала реших да не обръщам внимание (*5). Бях забравила какво значи да се любиш с нормален мъж. Бях забравила какво значи да лежиш в обятията на любим мъж. Бях забравила какво значи да си влюбен толкова много, че и при най-лекия шум от стъпки по стълбите сърцето ти лудо да забие. Или пък усетила с длан топлината на рамото му, да преливаш от истинска радост.

Това започна преди седмица. Мога само да кажа, че бях много щастлива. (*6) Толкова съм щастлива, толкова истински щастлива. Улавям се, че седя в стаята си, наблюдавам слънчевите петна по пода и се чувствам в онова състояние, което съм постигала само след като дълги часове съм се съсредоточавала в „играта“ — спокойна, сладостна омая, пълна хармония с всичко наоколо, сливам се с цветето във вазата, усещам, че само с един напън на мускулите мога да задвижа цялата вселена. (*7) Сол е спокоен и напълно различен от напрегнатия и изпълнен с подозрения мъж, който пристигна в жилището ми в началото, а страхът ми изчезна, болната жена, вселила се за известно време в тялото ми (*8), вече я няма.

Прочетох последния параграф, сякаш се отнася за друг човек. Вечерта, след като написах горното, Сол не дойде да спи при мен в стаята. Нищо не обясни, просто не дойде. Само кимна, сдържан и скован, и се качи горе. Лежах будна и си мислех, че когато една жена започне да се люби с един мъж, у нея се поражда някакво същество със свои емоционални и сексуални реакции, което се развива по собствени закони, по собствена логика. Това същество у мен бе наранено от безшумните стъпки на Сол нагоре по стълбите и видях как то трепна, после се сви и залиня. На следната сутрин пихме със Сол кафе и като го погледнах, седнал насреща ми на масата (беше извънредно бледен и напрегнат), разбрах, че ако в този момент го попитах „Защо не дойде при мен снощи, защо не обясни по каква причина не идваш“, той ще се намръщи и изпълни с враждебност.

По-късно през деня Сол дойде в стаята ми да ме люби. Ала това не беше истинско любене. Просто бе решил да го стори. Съществото у мен, което всъщност е влюбената жена, не реагира, отказа да бъде мамено.

Снощи ми каза:

— Трябва да ида да видя… — и последва дълга, объркана история.

Отвърнах:

— Разбира се.

Той обаче продължи да разправя историята си и аз се ядосах. Естествено, знаех какво означава всичко това, но не исках да се замислям, въпреки че написах истината в жълтата тетрадка. Тогава той рече навъсено и враждебно:

— Защо си толкова либерална?

Каза ми го вчера и аз го записах в жълтата тетрадка. Внезапно му отвърнах високо:

— Не съм.

Лицето му изведнъж застина. Бях забелязвала този застинал поглед, виждала го бях и преди, но не исках да се замислям. Думата „либерална“ в случая не се отнасяше до мен. Той се пъхна късно в леглото ми и аз веднага усетих, че е бил с друга жена. Рекох:

— Бил си при друга жена, нали?

Той се сепна и отговори навъсено:

— Не съм.

Не отвърнах и той добави:

— Това обаче нищо не означава, нали?

Най-странното бе, че мъжът, казал „не съм“ в защита на свободата си, и мъжът, казал умолително „това нищо не означава“, бяха две различни личности. Не виждах нищо общо помежду им. Мълчах, обзета отново от безпокойство и тогава трети мъж ми каза по братски топло:

— Сега спи.

В отговор на третия, дружелюбния мъж най-послушно заспах с ясното съзнание за другите две жени на име Анна, напълно различни от послушното дете — Анна, наранената влюбена жена, свила се измръзнала и нещастна в някой ъгъл вътре у мен, и любопитната, дистанцирана, присмехулна Анна, която гледа и възкликва: „Значи така, а!“

Спах леко и сънувах кошмари. В съня, от който не можех да се отърся, бях заедно с възрастния, дребен като джудже, злобен мъж. Дори му кимнах, като го видях — ето те и теб, знаех, че отново ще се появиш. Под дрехите му се подаваше огромен, щръкнал пенис, който бе опасен, истински застрашителен, защото съзнавах, че старецът ме мрази и иска да ме нарани. Събудих се и се опитах да се успокоя. Сол лежеше до мен, усещах го като неподвижна маса студена плът. Легнал бе по гръб, но беше заел отбранителна поза дори в съня си. В ранната утринна дрезгавина виждах и отбранителния израз на лицето му. Долових остра, възкисела миризма. Помислих си, Не може да е от Сол, той е извънредно чистоплътен. Усетих обаче, че миризмата идва някъде от врата му и разбрах, че това е миризмата на страха. Обзет бе от страх. В съня си бе скован от страх и изведнъж започна да скимти като уплашено дете. Разбрах, че е болен (макар че през седмицата на щастие отказвах да го призная), преизпълних се с любов и съчувствие към него и започнах да разтривам раменете и врата му да го стопля. Призори тялото му изстива и сега от него направо лъхаше студ заедно с миризмата на страха. Когато плътта му се постопли, помъчих се отново да заспя и мигновено се превърнах във възрастния мъж, ала същевременно бях и старата жена, така че бях с неопределен пол. Освен това у мен напираха злоба и разрушителна сила. Когато се събудих, Сол отново бе изстинал в обятията ми, направо натежал от студ. Първо трябваше да се посгрея аз, като се отърся от ужаса на съня, преди пак да го стопля. Мислех си, Превърнала съм се в злобния старец и проклетата старица или в двамата заедно, какво още ме чака? Междувременно светлината бе нахлула в стаята — сивкава светлина — и аз виждах Сол. Ако беше здрав, кожата му би била матово топла, като кожата на неговия тип мъже — широкоплещести, силни, руси мъже, със стегната плът — ала сега тя бе жълтеникава и направо бе увиснала върху кокалестото му лице. Внезапно отвори очи уплашено и още неотърсил се от съня, седна в отбранителна поза и се заоглежда за врага. Изведнъж ме зърна и се засмя: представих си как усмивката му би озарявала скулестото, загоряло лице на здравия Сол. Сега обаче тя бе жълтеникава и изпълнена с ужас. Той се извърна към мен да ме люби, подгонен от страха. Страхът от самотата. Не бе любене насила, което влюбената жена у мен, това силно интуитивно същество, би отхвърлило, а любене от страх. И уплашената Анна у мен отвърна на ласките. Бяхме две обзети от страх същества, които се любеха, пришпорвани от вселилия се у тях ужас. Мозъкът ми бе нащрек, изпълнен с опасения.

После цяла седмица не се доближи до мен, отново без никакви обяснения, просто нищо — държеше се като непознат, който влиза, кимва и се качва горе в стаята си. В продължение на цяла седмица гледах как жената у мен линее, а после се преизпълва с ярост и ревност. Това бе ужасна, злобна ревност, непозната за мен досега. Качих се при Сол и заявих:

— Що за мъж дни наред се люби с една жена, като видимо показва, че това му доставя удоволствие, а после изведнъж напълно изключва, без дори да даде някакво лъжливо обяснение от учтивост?

Той отвърна:

— Питаш ме що за мъж е той. Имаш право да питаш.

Аз рекох:

— Предполагам, че пишеш големия американски роман, в който младият герой търси своята самоличност.

— Така е — отвърна той. — И няма да позволя да ми говорят с такъв тон жителите на Стария континент, които по непонятни за мен причини нито за миг не се усъмняват в своята самоличност.

Макар усмихнат, бе категоричен и враждебен. И аз бях твърда и усмихната. С наслада от този леден миг на открита враждебност казах:

— Желая ти късмет тогава, само не ме използвай в експериментите си.

Слязох долу. След няколко минути той дойде, мил и отзивчив, захвърлил бойното оръжие в интелектуалната ни схватка, и рече:

— Анна, ти търсиш спътник в живота си и си напълно права, защото го заслужаваш, но…

— Какво „но“?

— Ти търсиш щастието. Тази дума никога нищо не е означавала за мен, докато не видях как ти бавно и систематично го създаваш от възникналата ситуация. Само Господ знае как би могъл някой, дори една жена, да сътвори щастие при тези обстоятелства, но…

— Какво „но“?

— Та това съм аз, Сол Грийн, и аз не съм щастлив. Никога не съм бил.

— С други думи аз те използвам.

— Така е.

— Значи сме квит, защото и ти ме използваш.

Той ме погледна сепнато, с променено изражение на лицето.

— Извинявай, че ти го казвам — заявих аз, — но би трябвало да ти е идвало наум, че наистина е така.

Той се засмя истински, не враждебно.

Отидохме да пием кафе и заговорихме за политика, по-скоро за Америка. Неговата Америка е студена и жестока. Разправяше за Холивуд, за писателите, които под натиска на Маккарти станали „червени“ от конформизъм, и за писателите, станали порядъчни и приели антикомунизма пак от конформизъм. Разправяше за хора, които доносничели за приятелите си пред инквизиционните комитети. (*9) Споменаваше всичко това дистанцирано и иронично, но ядно. Разказа ми историята за своя началник, който го извикал в кабинета си да го попита дали членувал в Комунистическата партия. Тогава той вече не членувал, защото малко преди това го били изключили, ала той отказал да отговори. Тогава началникът му, изпълнен със съжаление, му казал, че се налагало да си подаде оставката. Той го направил. След няколко седмици срещнал началника си на някакво събиране, където той започнал да се самообвинява и да хленчи: „Ти си ми приятел, Сол, искам да гледам на теб като на приятел.“ Бях чувала подобни неща в множеството разкази на Нелсън, Сол и другите. Докато той говори, долавям у себе си безпокойство — силно напиращо отвътре студено, ядно презрение към началника на Сол, към „червените“ писатели, потърсили убежище в конформисткия комунизъм, към доносниците. Казах на Сол:

— Добре, обаче всичките ни твърдения, както и възгледите ни се основават главно на идеята, че от хората се очаква да бъдат достатъчно смели и да защитават личните си позиции.

Тогава той рязко вдигна глава в знак на несъгласие. Обикновено когато говори, изражението му е застинало, сякаш говори на себе си и не забелязва нищо наоколо. Сега, когато сякаш цялата му личност се съсредоточи в хладните сиви очи, разбрах колко съм свикнала с този негов маниер — да говори на себе си, почти забравил за присъствието ми. Той каза:

— Какво имаш предвид?

Разбрах, че за пръв път си представях всичко съвсем ясно, присъствието му ме кара да мисля ясно, защото сме преживели много сходни неща, макар и да сме различни. Тогава казах:

— Слушай, огледай се, няма да срещнеш ни един, който да не е постъпвал така — говори едно пред хората и друго пред себе си, едно пред приятели и друго пред врагове. Няма ни един сред нас, който да не се е под дал на натиска, на страха да не го вземат за предател. Спомням си как поне десетина пъти съм си казвала: причината да не смея да изрека еди-какво си и дори да си го помисля е, че се страхувам да не ме обвинят в предателство към партията.

Той ме гледаше със суров, донякъде презрителен поглед. Познато ми бе това презрение, това бе „революционно презрение“ и всеки един от нас понякога бе прибягвал до него, така че сега не възроптах, а продължих:

— Искам да кажа, че точно тези хора, от които по принцип се очаква да бъдат най-смели, открити, честни, са се превърнали в лицемери, циници, лъжци поради страх от мъчения и затвори или пък да не ги обвинят в предателство.

Той изръмжа, инстинктивно:

— Буржоазни приказки, нищо повече. Май заговори произходът ти.

За миг замлъкнах. По нищо в тона или думите му до този момент не очаквах подобна реакция — внезапен удар с оръжие от познатия арсенал: подигравателно презрение. Отвърнах:

— Не това е проблемът.

Отговори ми със същия тон:

— Отдавна не бях чувал подобно галантно насъскване срещу червените.

— Значи твоите нападки срещу старите ти партийни другари са само обикновен, безпристрастен коментар, така ли?

Той не каза нищо, само се намръщи. Аз продължих:

— Много добре разбираме, като гледаме какво става в Америка, че цялата интелигенция в една страна може силом да бъде подтикната към рутинни антикомунистически действия.

Той мигом отвърна:

— Затова и обичам Англия. Тук това не може да се случи.

Отново се почувства напрежение помежду ни. Защото думите му прозвучаха сантиментално, бяха клишета от либералния арсенал, също както предишните му клишета от комунистическия арсенал. Заявих:

— По време на Студената война, когато антикомунистическата пропаганда бе в разгара си, интелектуалците тук се държаха по същия начин. Да, знам, че са забравили този период и сега всички са шокирани от маккартизма, като същевременно обаче тези наши интелектуалци смекчават нещата и твърдят, че положението не било толкова черно, колкото изглеждало. Също като събратята си в Америка. А болшинството либерали дори защитават — открито или с недомлъвки — комитетите за разследване на антиамериканска дейност. Дори един главен редактор стигна дотам да изпрати истерично писмо до жълтата преса, че ако знаел за шпионската дейност на старите си приятели X и Y по-рано, би отишъл където трябва с донесения за тях. Никой не го осъди за тези му думи. И всички литературни дружества и организации бяха въвлечени във възможно най-примитивния пещерен антикомунизъм… не че твърденията им или поне голяма част от тях не бяха верни, разбира се, но проблемът бе там, че те просто преповтаряха онова, което всеки ден се пишеше в жълтата преса и без да се опитат да вникнат в нещата, само лаеха с всичка сила като глутница освирепели кучета. И много добре съзнавам, че ако се беше наляло още малко масло в огъня, нашите интелектуалци щяха вкупом да се включат в комитети за разследване на антибританска дейност. А междувременно ние, червените, викаме на черното бяло.

— И какво следва?

— Ами ако се съди по събитията през последните трийсет години в старите демокрации, да не говорим за тоталитарните държави, броят на хората в едно общество, които наистина са готови да застанат срещу течението и да се борят самоотвержено за истината, е толкова нищожен, че…

Той изведнъж каза: „Извинявай!“, и излезе със скованата походка на слепец.

Останах в кухнята и размишлявах върху току-що изреченото от мен. Аз, а и всички край мен, които познавах добре, бяхме затънали до гуша в комунистически конформизъм и лъжехме себе си и околните. А „либералните“ или „свободните“ интелектуалци можеха много лесно да бъдат и дори биваха въвличани в един или друг лов на вещици. Малцина наистина ратуват за свобода, правда, демокрация, действително са малцина. Малцина имат куража да се противопоставят на течението, малцина имат онзи кураж, от който зависи всяка демокрация. Без хора с такъв кураж всяко свободно общество умира или изобщо не може да се роди.

Продължавах да седя все така, потисната и обезсърчена. Защото на всички нас, възпитаните в духа на западната демокрация, ни е втълпявана идеята, че свободата и демокрацията от само себе си непрестанно укрепват, устояват на всякакъв натиск и тази идея, изглежда, е пуснала дълбоки корени въпреки очевидните доказателства за неистинността й. Вероятно сама по себе си идеята е опасна. Както си седях там, видях ясно един свят, където противопоставянето между нации, системи, икономически блокове все повече се засилва и втвърдява, свят, в който все по-нелепо става дори да се говори за свобода и лична съвест. Знам, че доста е писано за подобно бъдеще на света, че много сме чели за това, ала в този миг не ставаше въпрос за думи и идеи, а за нещо, което усещах като съвсем реално с всяка своя клетка, с всеки нерв в тялото си.

Сол слезе по стълбите, вече облечен. Сега отново „бе дошъл на себе си“, както се изразявам аз и непринудено, някак по своему шеговито рече:

— Извинявай, че така внезапно излязох, но не издържах.

Отвърнах:

— Всяко мое становище напоследък се оказва мрачно и потискащо. Май и аз не издържам.

Той се приближи до мен, прегърна ме и каза:

— Само се утешаваме един друг. Чудя се защо. — После добави, без да отмества ръце от мен: — Не бива да забравяме, че хора, преживели неща като нас, не може да не са потиснати и разстроени.

— А може би именно хора, преживели неща като нас, най-вероятно знаят истината, тъй като сме наясно на какво сме способни.

Предложих му да обядваме и заговорихме за детството. Имал е добре познатото лошо детство, с разделени родители и така нататък. Като приключихме с обяда, той се качи горе — каза, че искал да работи. Почти веднага слезе пак долу, облегна се на рамката на вратата и каза:

— По-рано можех да работя с часове, а сега не издържам и час.

Отново се усети напрежение помежду ни. Сега, след като добре обмислих нещата, всичко е ясно, ала тогава се почувствах объркана. Защото той говореше така, сякаш е работил час, а не само, да речем, пет минути. Продължаваше да стои там колеблив, неспокоен. И изведнъж заяви:

— Имам един приятел в Америка, чиито родители се разделиха още докато бе дете. Не смяташ ли, че това може да му е повлияло?

За миг не бях в състояние да му отговоря, защото въпросният „приятел“ бе очевидно той самият. Та той бе говорил за родителите си само преди десетина минути. Тогава казах:

— Да, убедена съм, че раздялата на родителите ти несъмнено ти е повлияла.

Той се сепна, по лицето му се изписа подозрение и попита:

— Откъде знаеш за тях?

(*10) Отвърнах:

— Паметта ти изневерява, ти сам ми каза за родителите си преди малко.

Той стоеше насреща ми, приковал в мен втренчен, проницателен поглед. Лицето му се бе изострило от подозрителност. А след това измънка неясно:

— О, аз просто се сетих за приятеля си…

После се извърна и се качи горе.

Седях объркана и съпоставях нещата. Той наистина бе забравил, че ми е казал за родителите си. И си припомних как пет-шест пъти през изминалите няколко дни ми казваше нещо и само след няколко минути го повтаряше, сякаш изобщо не го е споменавал. Вчера например каза: „Помниш ли кога дойдох тук за първи път?“, с такъв тон сякаш са минали месеци. Друг път ми каза: „Когато ходихме в индийския ресторант“, а ние бяхме ходили там същия ден на обяд.

Отидох в голямата стая и затворих вратата. Бяхме се разбрали, когато вратата е затворена, да не ме безпокои. Понякога в такива случаи го чувах как върви напред-назад горе или слиза донякъде по стълбите, като че ме подтиква да отворя вратата, както често правех. Днес обаче затворих плътно вратата, седнах на леглото и се опитах да си събера мислите. Бях се поизпотила, но ръцете ми бяха студени и не можех да си поема дъх. Бях скована от безпокойство, но си повтарях непрестанно: Не аз изпитвам безпокойство, не аз, а друг… но това изобщо не ми помогна. (*11) Лежах по гръб на пода, подпряла глава на възглавница, отпуснала крайници, и се съсредоточавах в „играта“. Или поне се опитвах. Напразно, защото чувах как горе Сол снове напред-назад. Всяко негово движение направо ме пронизваше. Помислих си, че трябва да изляза от къщи, да се срещна с някого. С кого? Знаех, че не мога да обсъждам Сол с Моли. И все пак й позвъних и тя между другото попита: „Как е Сол?“, а аз й отвърнах: „Добре.“ Спомена, че срещнала Джейн Бонд, която съвсем си била „загубила ума“ по него. Не бях се сещала за Джейн Бонд от няколко дни и веднага заговорих за нещо друго, а после отново легнах на пода. Предната вечер Сол ми бе казал: „Ще се поразходя малко, защото иначе няма да спя.“ Не се прибра около три часа. До жилището на Джейн Бонд има около половин час път пеша или десетина минути с автобус. Да, преди да излезе, позвъни на някого. Значи се е уговорил с Джейн от дома ми, отишъл е при нея, правили са любов, върнал се е, пъхнал се е в леглото ми и е заспал. Не, снощи не се любихме. Защото съвсем неволно се пазех да не изпитам болка, като разбера нещо. (Интелектът ми ме кара да не обръщам внимание, ала онова ранимо същество дълбоко у мен изпитва чувства, ревност, обида, желание да си отмъсти.)

Сега той почука и каза иззад вратата:

— Не искам да те безпокоя. Излизам малко да се поразходя.

Без дори да съзнавам какво правя, се приближих до вратата, отворих я — той вече слизаше надолу по стълбите — и попитах:

— С Джейн Бонд ли ще се срещнеш?

Той замръзна на място, после бавно се обърна и ме погледна:

— Не, отивам да се поразходя.

Нищо не отвърнах, защото ми се струваше невъзможно да ме излъже, след като го попитах направо. Трябваше да му кажа: „С Джейн Бонд ли се видя снощи?“ Сега разбирам, че не го попитах, защото ме беше страх да не ми отговори „не“.

Отвърнах с някаква остроумна, машинална реплика, обърнах се и затворих вратата след себе си. Не бях в състояние да мисля и дори да се движа. Бях зле. Непрестанно си повтарях, Той трябва да си иде, трябва да напусне този дом. Знаех обаче, че не мога да го накарам да си тръгне, тъй че започнах да си повтарям друго: Тогава трябва да се отърсиш от всичко.

Когато най-после се върна, усетих, че от часове съм чакала да чуя отново стъпките му. Той високо поздрави, прекалено дружелюбно, и веднага влезе в банята. (*12) Продължавах да седя, потънала в мисли. Просто не е възможно да се върне от Джейн Бонд и веднага да отиде да отмие следите от секса, след като знае, че ще се сетя какво прави. Не е възможно. Същевременно обаче съзнавах, че е възможно. Едва се сдържах да не попитам: Сол, ти спиш ли с Джейн Бонд?

Когато обаче влезе при мен, го попитах. Той ми отвърна с високия си, грубоват смях, а после рече:

— Не, не спя.

Погледна ме внимателно, дойде при мен и ме прегърна. Направи го толкова непринудено и топло, че веднага омекнах. После ми каза много приятелски:

— Ех, Анна, толкова си чувствителна. Приемай спокойно нещата.

Погали ме леко и рече:

— Смятам, че трябва да се опиташ да разбереш едно нещо… ние сме много различни. И още нещо — преди да дойда аз, не си живяла здравословно. Добре, че съм тук.

След тези думи ме положи на леглото и започна да ме успокоява, сякаш съм болна. Всъщност бях болна. Мозъкът ми вреше, и в стомаха ми вреше. Не бях в състояние изобщо да мисля, защото мъжът, тъй нежен сега с мен, и този, който ме поболя, бе един и същи. После ми рече:

— А сега приготви вечеря. Добре ще ти се отрази. Боже мой, ти си такава къщовница, заслужаваш да имаш добър, улегнал съпруг до себе си. — А после добави навъсено (*13): Господи, все на такива попадам. — Приготвих му вечеря.

Рано сутринта телефонът зазвъня. Вдигнах. Беше Джейн Бонд. Събудих Сол, казах му, че го търсят по телефона, излязох от стаята и отидох в банята, където нарочно вдигах шум, пуснах водата да шурти и каквото още ми дойде наум. Когато се върнах в стаята, той отново бе легнал, свит на кълбо, потънал в полудрямка. Очаквах да ми каже защо го е търсила Джейн, но той и не спомена за обаждането й. Отново се ядосах. Цялата предишна нощ обаче бе много мил и ласкав, в съня си се бе обърнал към мен с прегръдки и целувки като любовник и дори изричаше името ми, така че наистина аз бях обектът на любовта му. Не знаех какво да мисля. След закуска каза, че трябва да излезе. Впусна се в дълги, подробни обяснения как трябвало да се срещне с един човек от филмовата индустрия. Разбрах по скования упорит израз на лицето му и по ненужната обстоятелственост, че ще се среща с Джейн Бонд, че се е уговорил с нея, когато тя позвъни. Щом излезе, се качих в стаята му. Там беше много чисто и подредено. Затършувах из книжата му. Спомням си какво си мислех, без да се шокирам от постъпката си — имам това право, щом той непрестанно ме лъже. За първи път в живота си четях писмата и документите на друг човек. Бях ядосана и разстроена, но много систематична. В един ъгъл намерих вързани с ластик писма от някакво момиче в Америка. Тя се оплакваше, че не й пишел. А после друг куп писма от парижко момиче с все същите оплаквания, че не й пишел. Поставих писмата на мястото им не много внимателно, а как да е и потърсих нещо друго. Тогава попаднах на куп дневници. (*14) Спомням си как се учудих, че дневниците му са в хронологичен ред, а не пръснати из различни тетрадки като моите. Разлистих някои от по-ранните, без да ги чета внимателно, колкото да добия представа — те представляваха безкраен поменик от посетени места, какви ли не служби, нескончаем списък с женски имена. И сред цялото това разнообразие от имена на посетени места и жени като червена нишка следваха кратки бележки за самотност, отчужденост, изолация. Седях на леглото му и се опитвах да обединя двата образа — на мъжа, когото познавах, и на този от дневниците, който е съвсем хладен, пресметлив, безчувствен, изпълнен със самосъжаление. А после си спомних, че когато аз самата прочетох дневниците си, не можах да се позная. Получава се нещо странно, когато човек пише за себе си. Сиреч когато излива всичко направо, а не просто се обрисува. В крайния ефект има нещо хладно, безмилостно, самобичуващо. Ако не е самобичуващо, звучи безжизнено — да, точно така, няма живот в подобни писания. Сега, когато пиша това, усещам, че се връщам към онзи миг в черната тетрадка, когато пишех за Вили. Каквото и да пишеше Сол — дали коментираше дневниците си, или преосмисляше младостта си от дистанцията на времето като например: Държах се като свиня с жените; или: Прав съм да се държа така с жените; или: Аз просто описвам какво се случва, не си правя характеристика — каквото и да кажеше, беше без значение. Защото истински ценното в дневниците му е бликащата жизненост, непосредственост, очарование. „Вили просветна с очилата си насред стаята и заяви…“ „Сол, изправил се в цял ръст, едър и внушителен, усмихвайки се… усмихвайки се подигравателно на собствената си прелъстителска поза, рече провлечено: «Хей, бейби, хайде да се чукаме, падам си по тебе».“ Продължавах да чета писанията му и отначало се стрясках от безмилостния тон, но намествайки всеки детайл в контекста на живота му, такъв, какъвто го познавах, те добиваха друго измерение. Така че реакциите ми непрестанно се меняха — ту изпитвах гняв, чисто женски гняв, ту възторг от завладяващата непринуденост, от описанието на познати неща.

Възторгът ми обаче секна и направо се стреснах, като прочетох нещо, което самата аз бях описала в жълтата тетрадка като прозрение. Стряскам се, защото като пиша, изглежда, се осланям на някакво ужасно вътрешно прозрение или нещо подобно, на някаква интуиция. Сякаш у мен се отключва непонятна прозорливост, която е мъчителна в ежедневието и трудно се живее с нея. Ето три кратки бележки: „Трябва да се махна от Детройт, взех от него всичко, което ми е необходимо. Мейвис ми създава неприятности. Само допреди седмица бях луд по нея. Вече не съм. Странно.“ После: „Снощи Мейвис дойде в жилището ми. Завари ме е Джоан. Наложи се да изляза в антрето и да я отпратя.“ Накрая: „Джейк ми писа от Детройт. Мейвис си прерязала вените е бръснач. Навреме я откарали в болница. Жалко, добро момиче.“ След това повече не се споменаваше за Мейвис. Обзе ме гняв, студеният, отмъстителен гняв на отритнатата жена. Толкова силен бе гневът ми, че угаси любопитството ми. Оставих настрани купищата дневници. Трябваха ми седмици, за да ги прочета, а вече не ми бяха интересни. Бях само любопитна какво е написал за мен. Намерих датата, когато бе пристигнал у дома. „Срещнах се с Анна Улф. Ще се помотая из Лондон, бива си го този град. Мери ми предложи стая, но подуших, че мога да имам неприятности при нея. Става за чукане, но толкоз. Не намирам Анна за привлекателна. Това е добре при дадените обстоятелства. Мери ми направи сцена. Срещнах Джейн на партито. Танцувахме, едва не стигнахме до чукане на дансинга. Дребничка, крехка, с момчешки вид… изпратих я до вкъщи. Чукахме се цяла нощ… страхотно!“ „Днес разговарях с Анна, не помня какво казах, но мисля, че тя не обръща внимание на нищо.“ После няколко дни не бе писал. След това: „Странно, харесвам Анна повече от която и да било, но не ми доставя удоволствие да спя с нея. Навярно е време да се местя? Джейн ми създава неприятности. Е, начукай им го на тия мадами, в буквален смисъл.“ „Имам неприятности с Анна заради Джейн. Е, лошо й се пише.“ „Скъсах с Джейн. Жалко, по-страхотно парче за чукане не съм имал в тази проклета страна. Среща с Маргарет в кафенето.“ „Джейн се обади по телефона. Създава ми неприятности заради Анна. Не искам неприятности с Анна. Среща с Маргарет.“

Това бе писал днес. Значи е отишъл при Маргарет, а не при Джейн. Шокирана съм от себе си, че не ми е неудобно да чета чужди дневници. Тъкмо обратното, обзела ме е грозна, тържествуваща радост, че съм го спипала натясно.

(*15) Изречението „не ми доставя удоволствие да спя с Анна“ така ме жегна, че известно време не можех да си поема дъх. А което бе още по-лошо, направо не можех да повярвам. И най-лошото бе, че за няколко минути се усъмних в преценката на онова женско същество у мен, което откликва или не в зависимост дали Сол прави любов пламенно или насила. Това същество не може да бъде измамено. За момент обаче си помислих, че се е заблудило. Обзе ме срам, като си помислих, че смятам за по-важно нежеланието му да спи с мен (поне можеше да пише, че съм „добра за чукане“), отколкото това, че ме харесва. Прибрах дневниците, но небрежно, с чувство на презрение, както бях прибрала и писмата, а после слязох долу да опиша как се чувствам. Но съм твърде объркана, за да напиша нещо смислено.

Качих се отново горе да проверя нещо в дневника — беше написал „не ми доставя удоволствие да спя с нея“ през седмицата, когато не слизаше при мен. Оттогава насам обаче се любеше пламенно като силно възбуден мъж. Не разбирам, нищо не разбирам.

Вчера се опитах да се държа предизвикателно:

— Да не си болен и ако си, какво ти е?

Той ми отвърна почти както бях очаквала:

— Откъде позна?

Направо се изсмях. Той предпазливо добави:

— Мисля, че ако някой има оплаквания, трябва да не ги показва, за да не безпокои околните.

Това бяха думи на човека с чувство на отговорност. Аз рекох:

— Ти обаче правиш именно това. Какво ти е?

Чувствах се в психологически капан. Той ми отвърна с напълно сериозен тон:

— Смятах, че не те безпокоя с нищо.

— Не се оплаквам — отвърнах аз. — Но според мен не е хубаво да таиш нещата у себе си. По-добре да ги изречеш открито.

Той изведнъж ми отвърна рязко, враждебно:

— Звучиш като досаден психоаналитик.

Мислех си, че за каквото и да говорехме, у него се проявяваха пет-шест различни личности. Сега дори очаквах отново да се обади човекът с чувство на отговорност. Той не закъсня и рече:

— Не съм в много добра форма, признавам. Съжалявам, че е проличало. Ще се старая повече.

Аз отвърнах:

— Не става дума да се стараеш.

Той побърза категорично да смени темата. Имаше израз на подгонен, наранен човек, принуден да се самоотбранява.

Позвъних на д-р Пейнтър и го запитах какво му е на човек, който няма чувство за време и крие няколко различни личности у себе си. Той отвърна:

— Не поставям диагнози по телефона.

Отвърнах:

— Умолявам ви.

Той рече:

— Скъпа Анна, смятам, че трябва да се запишеш за консултация.

— Не става дума за мен — отвърнах аз. — За мой приятел.

Последва миг мълчание. После той рече:

— Не се безпокой, навярно много би се учудила, ако ти кажа, че стотици нормални и приятни наглед хора бродят по улиците, превърнали се в призраци на самите себе си. Запиши си час за консултация.

— А каква е причината за това?

— Ами, предполагам, без да се ангажирам с категорично мнение, всичко идва от времето, в което живеем.

— Благодаря.

— Значи няма да дойдеш на консултация, така ли?

— Няма.

— Това е лошо, Анна, проявяваш излишна гордост. Щом си едновременно няколко различни личности, в чия кожа ще предпочетеш да се пъхнеш?

— Ще предам думите ви на когото трябва.

Отидох при Сол и му казах:

— Позвъних на моя доктор и той смята, че съм болна. Казах му обаче, че става дума за приятел… нали разбираш?

Сол бързо ми хвърли изпитателен поглед като подгонен човек, ала се усмихна.

— Каза ми да си запиша час за консултация, но да не се безпокоя, че крия няколко различни личности у себе си и нямам ясна представа за време.

— Такова ли е впечатлението ти?

— Ами да.

— Благодаря. Вероятно е прав.

А днес Сол ми каза:

— Защо да си харча парите за психоаналитик, след като ти ме лекуваш безплатно?

Изрече тези думи грубо, тържествуващо. Отвърнах, че не е честно да ме използва като психоаналитик. Той отговори с все същата тържествуваща омраза:

— Не било честно! Какво можеш да очакваш от една англичанка! Та ние взаимно се използваме! Ти ме използваш да си създадеш холивудска представа за щастие и за сметка на това аз ще се възползвам от твоя опит с шамани.

Само миг по-късно вече се любехме. Когато се скараме и се изпълним с омраза, омразата ни подклажда секса. Това бе груб, жесток секс, какъвто досега не бях правила и (*16) той не може да удовлетвори влюбената жена у мен. Тя напълно го отхвърля.

Днес ме разкритикува за някакво движение в леглото и усетих, че ме сравнява с друга. Отбелязах, че съществуват множество учения за правене на любов и ние, двамата, принадлежим към различни школи. Кипяхме от омраза един към друг, но разменяхме тези реплики шеговито. Той се замисли върху последните ми думи, после избухна в смях.

— Любовта — рече той и в тона му се прокраднаха сантименталните нотки на ученик — е еднаква по цял свят.

— Чукането обаче — отвърнах аз — е въпрос на национален стил. Нито един англичанин не би могъл да прави любов като теб. Имам предвид тези, които изобщо са в състояние да правят любов.

Той почна да си тананика нещо като естрадна песничка: „Националният ти стил ми допада, щом моят допада на теб.“

Четирите стени на жилището сякаш ни прихлупват. Прекарваме дни наред сами вътре. Съзнавам, че и двамата сме полудели. Той заявява след силен кикот:

— Да, луд съм, ала все пак успях през краткия си живот да го осъзная. И сега какво? Да кажем, че предпочитам да съм луд. И какво тогава?

Междувременно тревогата вече не ме напуска. Забравила съм какво значи да се събудиш сутрин нормален. Но наблюдавам внимателно състоянието си и дори си мисля, Е, подобна тревога никога няма да обземе самата мен, защо тогава да не преживея чуждата, щом ми се удава възможност.

От време на време се опитвам да се съсредоточа върху „играта“. Понякога пиша в тази или в жълтата тетрадка. Или наблюдавам как слънчевите петна по пода менят формата си и уголемяват обема на прашинките или чеповете по дъските. Над главата ми Сол снове напред-назад, напред-назад, а после за дълго време настъпва тишина. Шумът на стъпките и тишината еднакво ми опъват нервите. А когато Сол излезе „да се поразходи“, нервите ми направо се разтягат и го следват, сякаш са вързани за него.

Днес той влезе при мен и аз инстинктивно почувствах, че е спал с някоя. Предизвиках го не защото ме заболя, а защото бяхме противници. Той отвърна:

— Не съм, защо мислиш така?

После по лицето му последователно се изписаха хищност, коварство, лукавство и той заяви:

— Ако искаш, ще ти докажа, имам алиби.

Изсмях се въпреки гнева си и това, че се разсмях, възвърна доброто ми състояние. Направо съм полудяла, обзета съм от студена маниакална ревност, каквато никога досега не съм изпитвала. Превърнала съм се в жена, която чете чужди писма и дневници. Ала засмея ли се, изведнъж се чувствам излекувана. Смехът ми не му допадна, защото ми отвърна:

— Затворниците усвояват определен език.

А аз му казах:

— Щом сега съм се превърнала в тъмничар, макар че никога не съм била такава, значи имаш нужда от тъмничар.

Лицето му се проясни, той седна на леглото и ми каза простичко и непринудено, както умее да превключва, когато пожелае:

— Твоят проблем е в това, че като се събрахме, за разлика от мен ти прие абсолютната вярност за нещо естествено помежду ни. А аз никога не съм бил верен на никоя. Не се е налагало.

— Лъжец! — отвърнах аз. — Или просто искаш да кажеш, че щом някоя жена се е привързвала към теб или те е хващала в изневяра, ти веднага си се прехвърлял на следващата, така ли?

Той ми отвърна с открития си, младежки смях вместо с враждебния си кикот и каза:

— Има нещо вярно.

Едва се сдържах да не му кажа, Прехвърляй се на следващата тогава. Учудих се защо не му го казах и какво исках да докажа на себе си чрез връзката си с него. През тази частица от секундата, когато едва не му заявих, Прехвърляй се на следващата тогава, той за секунда ме стрелна стреснат с поглед и рече:

— Трябваше да ми кажеш веднага, че абсолютната вярност е толкова важна за теб.

Аз рекох:

— Сега ти заявявам, че наистина е важна.

— Окей! — отвърна той натъртено след известно мълчание. По лицето му отново се изписаха коварство и лукавство.

Днес излезе за няколко часа след едно телефонно обаждане и аз веднага се качих горе да прочета какво е написал през последните дни в дневника си. „Ревността на Анна ме побърква. Видях Маргарет. Отидохме у тях. Мило дете. Беше студена. Срещнах Дороти у тях. Ще се измъкна, когато следващата седмица Анна отиде при Джанет. Щом котката я няма, мишките…!“

Прочетох тези думи хладнокръвно и тържествуващо.

Въпреки всичко има и часове на топла привързаност помежду ни, когато неспирно си говорим. И се любим. Всяка нощ спим един до друг и сънят ни е дълбок и прекрасен. И изведнъж насред изречението топлината секва, изтласкана от омраза. Понякога жилището е оазис на любов и привързаност, после изведнъж се превръща в бойна арена, дори стените започват да се тресат от омраза и ние се дебнем един друг като два звяра и си казваме такива страховити неща, че само като се сетя след време, косата ми настръхва. И все пак сме в състояние да изричаме тези неща, да ги слушаме, а после прихваме и се търкаляме на пода от смях.

Отидох да видя Джанет. През целия път се чувствах нещастна, защото знаех, че Сол се люби с Дороти, независимо коя бе тя. Не можах да се отърся от лошото си настроение, докато бях с Джанет. Тя изглежда щастлива — една малка ученичка, вече отчуждена от мен, погълната от приятелите си. Във влака на връщане си мислех отново колко странно е всичко — дванайсет години всяка минута от деня ми неизменно е била свързана с Джанет, нейните нужди са диктували дневното ми разписание. И ето, че тя постъпи в пансион и това е. Мигновено се превръщам в друга Анна, сякаш изобщо не съм родила Джанет. Спомних си, че Моли ми бе казала същото: Томи отишъл на почивка с приятели, когато бил шестнайсетгодишен и тя по цял ден се щурала из къщи и се чудела на себе си. „Сякаш изобщо нямам дете“, повтаряла си непрестанно тя.

Като наближих жилището си, напрежението в стомаха ми се засили. Щом влязох у дома, вече се чувствах зле. Веднага отидох в банята да повърна. Не бях повръщала от нервно напрежение. А после повиках Сол. Той беше в стаята си. Слезе радостно долу. Здравей, как мина и прочие. Щом се взрях в него обаче, погледът му стана лукаво предпазлив, едва прикрито тържествуващ и се видях как изглеждам отстрани — студена и злобна. Той каза:

— Защо ме гледаш така? — После добави: — Какво искаш да разбереш?

Отидох в голямата стая. Въпросът „какво искаш да разбереш“ бе нещо ново в нашите схватки, стъпка надолу към нови дълбини на злобата. Когато го изрече, усетих как на талази към мен приижда абсолютната омраза. Седнах на леглото и се опитах да събера мислите си. Почувствах, че омразата е събудила у мен физически страх. Какво знам аз за психическите разстройства? Нищо. Но някакъв вътрешен инстинкт ми подсказваше, че не трябва да се страхувам.

Той ме последва в стаята и седна в долния край на кревата, като си тананикаше джазова мелодия и ме наблюдаваше. После рече:

— Купил съм ти няколко плочи джаз. Джазът ще те отпусне.

Отвърнах:

— Добре.

Той рече навъсено и с неприязън:

— Англичанка си до мозъка на костите, дявол да те вземе.

Казах:

— Щом не ме харесваш, иди си.

Той ми хвърли бърз, сепнат поглед и излезе. Зачаках да се върне, като добре знаех как ще се държи. Беше спокоен, тих, дружелюбен, мил. Сложи плоча на грамофона. Разгледах плочите — ранният Армстронг и Беси Смит. Седнахме притихнали и се заслушахме, а той непрестанно ме наблюдаваше.

После попита:

— Е?

Отвърнах:

— Тази музика е жизнерадостна, топла и доверчива.

— Е, и?

— Няма нищо общо с нас, просто ние не сме такива.

— Мадам, аз съм се оформил като характер под влияние на Армстронг и Беси Смит[2].

— Значи след това нещо се е случило с теб.

— Това, което се е случило с мен, се е случило и с цяла Америка. — А после добави навъсен: — Току-виж, се окаже, че и ти имаш природната дарба да усещаш джаз. Макар че трудно можеш да се мериш с мен.

— Защо непрестанно се състезаваш за всичко?

— Защото съм американец. Такава ми е страната.

Усетих, че благият приятел вече го няма и омразата отново се е върнала. Тогава казах:

— Мисля, че е по-добре тази вечер да спим поотделно. Понякога направо не те понасям.

Той се сепна. После овладя лицето си — в такива случаи буквално виждам как налага спокоен израз на измъченото си, напрегнато лице. Каза тихо, с приятелска усмивка:

— Не те упреквам. И аз самият понякога не се понасям.

Излезе. След няколко минути, когато вече си бях легнала, слезе отново, приближи се до леглото и каза усмихнат:

— Направи ми място.

Отвърнах:

— Не искам да се караме.

Той каза:

— Не може да не се караме.

— Не мислиш ли, че е странно за какво се караме? На мен ми е все едно с кого спиш, а и ти не си мъж, който наказва жените със сексуален тормоз. Така че очевидно се караме заради нещо друго. А какво е то?

— Заради интересното преживяване. Да бъдеш луд.

— Няма що, много интересно преживяване.

— Защо го казваш така?

— Само след година ще се обърнем назад и ще си кажем: Значи такива сме били тогава, какво очарователно преживяване.

— Че какво му е на преживяването?

— Мегаломани сме, такива сме всички днес. Ти заявяваш: аз съм това, което съм, само защото САЩ са такива и такива политически. Сиреч аз съм САЩ. А аз на свой ред казвам: аз символизирам положението на жената в днешно време.

— Може би и двамата сме прави.

Заспахме, благоразположени един към друг. Ала сънят ни промени. Когато се събудих, той бе легнал на една страна и ме наблюдаваше с критична усмивка. Попита:

— Какво сънува?

Отвърнах:

— Нищо.

Веднага обаче се сетих. Бях сънувала ужасния сън, ала този път злобното начало и безотговорността се бяха въплътили в Сол. Това страшно създание през цялото време ме предизвикваше с усмивка на уста. Държеше ме толкова здраво за ръцете, че не можех дори да помръдна, и ми казваше: „Ще ти причиня болка, това ми доставя удоволствие.“

Толкова неприятно ми бе да си спомня съня, че веднага се отдръпнах от Сол, станах и отидох в кухнята да направя кафе. Той дойде около час по-късно, вече облечен, със свито като юмрук лице.

— Излизам — заяви той.

Позавъртя се в очакване да кажа нещо, после бавно заслиза по стълбите, като се извръщаше назад с надежда да го спра. След това легнах на пода по гръб, пуснах си ранния Армстронг и докато го слушах, ме обзе едва ли не завист към този неусложнен, безгрижен, шеговито закачлив свят, в който се ражда музиката. Сол се върна четири-пет часа по-късно, а лицето му бе оживено от ликуваща отмъстителност. Попита:

— Защо не казваш нищо?

Отвърнах:

— Нямам какво да кажа.

— Защо не се опиташ да си отмъстиш?

— Даваш ли си сметка колко често ме питаш защо не си отмъщавам? Ако имаш нужда да те накажат за сторен грях, потърси другиго.

Стана нещо неочаквано — той се замисли върху думите ми. И попита заинтригуван:

— Нима имам нужда от наказание? Хммм, много интересно.

Седна в края на кревата и навъсено започна да поглажда брадичката си. После рече:

— Мисля, че не се харесвам кой знае колко в този момент. Не харесвам и теб.

— И аз не харесвам нито теб, нито себе си. Ала ние двамата всъщност не сме такива, каквито сме в момента. Тъй че какъв смисъл има да не се харесваме?

Изражението му отново се промени. И тогава попита лукаво:

— Смятам, че си напълно наясно къде съм бил досега и какво съм правил.

Не отвърнах и тогава той стана, закрачи бързо из стаята, като непрестанно ми хвърляше бързи, свирепи погледи.

— Никога няма да научиш, нали. Няма откъде да научиш.

Пак не отвърнах не защото бях решила да не се караме или за да запазя самообладание, а защото мълчанието бе силно оръжие в битката помежду ни. След като помълчах доста дълго, заявих:

— Знам какво си правил. Чукал си Дороти.

Той мигновено отвърна:

— Откъде знаеш? — После веднага добави, все едно нищо не е казал: — Не ми задавай въпроси и няма да те лъжа.

— Не ти задавам въпроси. Просто ти прочетох дневника.

Той изведнъж спря да крачи и закова поглед в мен. С хладно любопитство се вгледах в него и видях как по лицето му последователно се изписаха страх, после гняв, а накрая тържествуващо лукавство. Отвърна:

— Не съм чукал Дороти.

— Тогава някоя друга.

Той започна да крещи, да размахва ръце във въздуха, като същевременно ядосано говореше през зъби:

— Ти ме шпионираш. Ти си най-ревнивата жена, която познавам. Не съм дори докоснал жена, откакто съм дошъл тук, а за един млад, темпераментен американец това е твърде много.

Отвърнах злобно:

— Радвам се да чуя, че си темпераментен.

Той продължаваше да крещи:

— Аз съм мъж намясто. Не съм някой пудел, та да се оставя на една жена да ме държи под ключ.

Продължи да крещи в този дух и аз изпитах онова усещане, което бях изпитала ден преди това — как продължавам да потъвам в пълно безволие. Аз, аз, аз, аз, аз, повтаряше той неистово в прилив на самохвалство и чувствах как направо ме обстрелва като с картечни откоси. Връз мен продължаваше да се сипе безконечното аз, аз, аз, аз, аз, тъй че престанах да слушам и изведнъж осъзнах, че е млъкнал и ме гледа загрижено:

— Какво ти е? — попита той.

После се приближи, приклекна до мен, взе лицето ми в ръце и каза:

— За бога, трябва да разбереш, че за мен сексът не е важен, просто е без значение.

Отвърнах:

— Всъщност искаш да кажеш, че е важен, а е без значение с кого го правиш.

Той ме пренесе на леглото, преизпълнен с нежност и съчувствие. После каза самопрезрително:

— Много ме бива да замазвам нещата, след като успея да нокаутирам една жена.

— А защо трябва да я нокаутираш?

— Не знам. Разбрах, че постъпвам така чак когато ти ми обърна внимание.

— Мисля, че трябва да си намериш психоаналитик. Непрестанно ти го повтарям, непрестанно ти казвам, че ще побъркаш и двама ни.

Заплаках и се почувствах също като в съня предната нощ — беше стиснал здраво ръцете ми, смееше се и ми причиняваше болка. В момента обаче бе мил и внимателен. И изведнъж прозрях, че целият този цикъл от тормоз и нежност бе нужен, за да настъпи накрая мигът, когато ще започне да ме успокоява. Скочих от леглото, ядосана от покровителственото му отношение и от това, че го бях допуснала, и грабнах една цигара.

Той отбеляза навъсено:

— Аз може и да те нокаутирам, но ти не се застояваш дълго паднала.

— Това е добре дошло за теб, защото имаш удоволствието наново и наново да ме поваляш.

Тогава той отвърна замислено, някак дистанцирано, сякаш се наблюдаваше отстрани:

— А защо трябва да е така?

Креснах му:

— И ти, като всички американци, страдаш от Едипов комплекс. Вторачил си се в мен, като че съм ти майка. Непрестанно се опитваш да ме надхитриш, за теб е важно да ме надхитряш. Важно е да мамиш и да ти вярват. А после, когато ме засегнеш, обзелото те желание да убиеш мен, майката, те стряска и се налага да ме утешаваш и успокояваш… — Изведнъж започнах да крещя истерично: — Дотегна ми всичко това. Дотегна ми да ти говоря като на дете. Направо ми се гади от тази досадна история… — Спрях да крещя и го погледнах. Имаше вид на напердашено дете. — Сега изпитваш удоволствие, защото ме предизвика да се разкрещя. Защо не изпитваш гняв? Би трябвало да изпитваш… правя ти характеристика, Сол Грийн, изброявам недостатъците ти и би трябвало да побеснееш. Засрами се, на трийсет и три години си, а седиш и спокойно приемаш елементарните ми квалификации.

Когато престанах да крещя, се почувствах изтощена. Сякаш нервното напрежение ме обгръщаше като пашкул и усещах миризмата му подобно лепкава мъгла от нервна възбуда.

— Продължавай — подкани ме той.

— Това е последната безплатна оценка, която чуваш от мен.

— Ела при мен.

И аз отидох. Той ме повали до себе си с усмивка. А после започна да ме люби. Отвърнах на студеното му настървение. Бе лесно да отвръщам на студенината му, защото тя не можеше да ме нарани, както нежността. А после изведнъж ме обзе безчувственост. И внезапно осъзнах, преди още дори да съм го помислила, че той всъщност люби не мен, а друга. Обзета от подозрения, си казах, Сега той се люби с друга жена. Той мигом промени гласа си и през полусмях ми заговори грубовато с дълбок южняшки акцент:

— Е, мадам, несъмнено те бива за чукане, несъмнено си добра, уверявам те.

Докосна ме по съвсем друг начин, сякаш не докосваше мен. Прекара ръка по бедрата и ханша ми и каза:

— Ей това се казва здраво женско тяло.

Обадих се:

— Бъркаш ме с друга. Аз съм кльощавата.

Подейства му като шок. Буквално видях как изведнъж се отърси от другата си самоличност. Извърна се и легна по гръб, закрил очи с ръка, и си пое дъх. Бе пребледнял като платно. След това заговори, ала не с южняшки акцент, а с гласа на женкар, с който бе заявил: „Аз съм темпераментен млад американец“:

— Маце, трябва да ме приемаш съвсем естествено, като отлежало уиски.

— Това ти приляга напълно.

Думите ми отново му подействаха като шок. Той се помъчи да се отърси и от тази си самоличност, пое си дъх, наложи си да диша равномерно и рече с най-естествен глас:

— Какво става с мен?

— Искаш да кажеш какво става с нас. И двамата сме луди. Обвити сме сякаш в пашкула на лудостта.

— Ти ли? — възкликна той навъсено. — Ти, по дяволите, си най-здравомислещата жена, която познавам.

— Не и в този момент.

Лежахме дълго в пълно мълчание. Той нежно галеше ръката ми. Чуваше се силният уличен грохот отвън. Усетих как напрежението ми изчезва от нежното галене по ръката. Цялата омраза и безумие у мен се стопиха. Последва един от онези дълги, бавно смрачаващи се следобеди на пълна откъснатост от света, който прерасна в дълга, тъмна нощ. Жилището приличаше на люшкащ се сред тъмно море кораб, откъснат от живота затворен свят. Слушахме новите плочи и се любихме, а побърканите Сол и Анна бяха изчезнали, скрили се бяха някъде другаде.

(*17) Прекарахме една седмица на пълно щастие. Телефонът не звънеше. Никой не идваше. Бяхме сами. Всичко обаче свърши. У него сякаш нещо отново прещрака и ето, че сега седя и пиша. Виждам, че съм написала думата „щастие“. Дотук обаче. Не е нужно да повтарям какво казва той — че лека-полека сама съм си изфабрикувала това мое щастие. През изминалата седмица нямах никакво желание дори да се приближа до масата с тетрадките. Не ми бе до писане.

Днес станахме късно, слушахме музика и се любихме. После той се качи горе в стаята си. След малко слезе гневен като буреносен облак и разбрах, че у него нещо пак е прещракало. Закрачи напред-назад из стаята, а после заяви:

— Не ме свърта на едно място, направо не ме свърта.

Толкова много враждебност имаше в думите му, че казах:

— Излез тогава.

— Ако изляза, ще ме обвиниш, че съм спал с някоя.

— Ами ти ме караш да си мисля така.

— Добре тогава, излизам.

— Върви.

Той се взря в мен, изпълнен с омраза, и усетих как стомахът ми се свива и ме обгръща тъмната мъгла на безпокойството. Озърнах се и видях как седмицата на пълно щастие бързо се изплъзва. Помислих си, Само след месец Джанет ще се върне и тогава тази уязвима Анна ще изчезне. Щом знам, че мога просто да превключа и да прогоня беззащитната страдалка у мен, ако това е нужно заради Джанет, то мога да го направя и сега. А защо не го правя? Защото не искам, затова. Нещата трябва да се изживеят, пътят трябва да се извърви… Той почувства, че се отдръпвам от него, това го обезпокои и той каза:

— Защо да излизам, като не искам.

— Не излизай тогава — отвърнах аз.

— Ще ида да поработя — заяви той внезапно и се понамръщи.

И излезе от стаята. Само след няколко минути отново дойде и се облегна на вратата. Не бях помръднала. Седях на пода и го очаквах, защото знаех, че пак ще дойде. Смрачаваше се, стаята се бе изпълнила със сенки, а небето променяше цвета си. Седнала на пода, наблюдавах как багрите в небето се сгъстяват с настъпващия по улиците здрач и без никакво усилие изпаднах в нужния за „играта“ унес. Бях част от страховития град с милионите си жители, както седях на пода и в същото време се реех високо над града, взирайки се в него. Облегналият се на вратата Сол заяви с укорителен тон:

— Никога не съм изпадал в подобно състояние — до такава степен да съм вързан за една жена, че дори да не мога да изляза на разходка, без да се чувствам гузен.

Нагласата му в момента бе съвсем различна от моята, тъй че му отвърнах:

— Вече цяла седмица стоиш тук, без да съм те карала. По свое желание. Сега обаче настроението ти се промени. Но защо и моето трябва да се променя?

Той предпазливо отвърна:

— Една седмица е много време.

От начина, по който изрече тези думи, разбрах, че думата „седмица“ го е изненадала, защото изобщо не е съзнавал колко време е минало. Колко ли дни са изтекли по неговите представи, но се побоях да го попитам. Той стоеше намръщен, поглеждаше ме отстрани и дърпаше устни, сякаш дърпа струни. След известно мълчание заяви с лукаво изражение:

— Та аз онзи ден гледах филма, за който ти казах.

Съзнавах ясно какво се опитва да постигне: даваше си вид, че любовният ни период е продължил само два дни, отчасти за да провери дали съм сигурна, че наистина е минала цяла седмица, ала отчасти и поради неприятното усещане, че е отдал на една жена цяла седмица от себе си. В стаята се смрачаваше и той се напрегна да види лицето ми. Очите му заблестяха от отблясъците на небето, а едрата му руса глава просветна в здрача. Имаше вид на настръхнал звяр. Тогава казах:

— Това беше преди една седмица.

Отвърна студено:

— Щом казваш, трябва да ти вярвам.

А после изведнъж скочи връз мене, сграбчи ме за раменете и ме разтърси:

— Мразя те, че си нормална. Направо те мразя. Та ти си напълно нормален човек. С какво право? Изведнъж разбрах, че помниш абсолютно всичко, навярно помниш всяка моя дума. Сигурно помниш всичко, което ти се е случило. Това е направо непоносимо.

Ноктите му се забиха в раменете ми, а лицето му се сгърчи от омраза. Отвърнах:

— Да, наистина помня абсолютно всичко.

Ала не изрекох това с тържествуващ глас. Представих си ясно как изглеждам в неговите очи — една жена, която по необясним начин неизменно владее положението, защото може да се обърне назад и да си припомни усмивка, движение, жест, да чуе определени думи, обяснения, изобщо жена с точна представа за времето. Не бих прибягнала обаче до тържествения, високопарен тон на непоколебима господарка на истината. Когато той каза: „Чувствам се като затворник, щом живея с човек, който помни всяка изречена от мен дума през миналата седмица и е в състояние да ми каже: преди три дни ти направи това и това“, аз също се почувствах като затворничка, която копнее да се освободи от своята всеобхващаща, класифицираща, оценяваща памет. Усетих как чувството ми за самоличност избледнява. Стомахът ми се сви и ме заболя гърбът.

Той рече: „Ела!“, като се отмести и посочи леглото. Послушно го последвах. Не можех да откажа. Той процеди през зъби: „Хайде, хайде“ или по-скоро: „Айде, айде.“ Усетих, че се е върнал назад във времето, когато навярно е бил двайсетгодишен. Казах „Не!“, защото не исках да допусна до себе си този брутален млад мъжкар, а той ми отвърна: „Значи «не». Точно така, сладурче, по-често го казвай. Харесва ми.“

Започна да ме гали по шията, а аз отново казах „Не“. Едва не се разревах с всичка сила. Като усети сълзите ми, гласът му стана ликуващо нежен и започна да целува сълзите ми като опитен любовник и да повтаря: „Айде, сладурче, айде.“ В акта имаше много студенина, омраза и бе неприятен. Онова влюбено същество у мен, което в продължение на седмица бе укрепвало, нараствало и мъркало от щастие, сега се скри ужасено в някакъв ъгъл. А онази Анна, която бе способна да изпитва удоволствие от полов акт с противник, сиреч от конфронтация в секса, се бе отпуснала, а не бе войнствена. Актът бе бърз и отблъскващ и Сол възкликна:

— Проклети англичанки, изобщо не ги бива в леглото.

Аз обаче отдавна вече не изпитвах огорчение от подобни реплики и отвърнах:

— Аз съм виновна. Наясно бях, че нищо няма да се получи. Ненавиждам жестокостта ти в секса.

Той легна по очи, помълча известно време, потънал в мисли, а после измърмори:

— Някой ми каза подобно нещо наскоро. Кой ли беше? И кога?

— Някоя от другите ти любовници е казала, че си жесток, нали?

— Кой може да ми каже подобно нещо? Че аз не съм жесток. Никога не съм бил. Нима наистина съм жесток?

В момента говореше благородната личност у него. Чудех се какво да му отвърна от страх да не прогоня тази личност и да предизвикам другата, жестоката. Изведнъж той ме попита:

— Какво да правя, Анна?

Отвърнах:

— Защо не отидеш при психоаналитик?

В този миг у него сякаш нещо превключи, той се изсмя високо и тържествуващо и каза:

— Искаш да ме вкараш в лудницата, нали? Защо да плащам на психоаналитик, като имам теб? Длъжна си да дадеш своята дан, затова че си здрава и нормална. Не си първият човек, който ме праща на психиатър. Да, но аз няма да допусна да ме командват. — После скочи от кревата и закрещя: — Аз съм си аз, Сол Грийн, аз съм това, което съм, аз… — И поде онази креслива реч с честото механично повтаряне на аз, аз, аз, но изведнъж секна или по-скоро спря за миг, преди наново да продължи. За миг замлъкна с отворена уста, а после добави: — Аз искам да кажа, аз, аз… — Това бяха последните изстрели от картечния откос, преди да каже с нормален глас: — Излизам, трябва непременно да изляза.

Излезе от стаята, като тичешком се втурна нагоре по стъпалата в прилив на бясна енергия. Чух как шумно отваря и затваря чекмеджетата горе. Помислих си, навярно се изнася завинаги. След няколко минути обаче отново слезе и почука на вратата ми. Засмях се, като взех почукването за шеговито извинение. Отвърнах:

— Заповядайте, мистър Грийн.

Той влезе и заяви с официален, учтив тон, който трудно прикриваше раздразнението му:

— Реших, че имам нужда от разходка. Задушавам се да стоя заключен в това жилище.

Разбрах, че след като се е качил горе, представата му за току-що случилото се помежду ни се е променила. И отвърнах:

— Добре, вечерта е много приятна за разходка.

Той отговори по момчешки непринудено и ентусиазирано:

— Да-а-а, страхотна е.

Спусна се стремглаво надолу по стъпалата като пуснат на свобода затворник. Дълго лежах и усещах как силно бие сърцето ми, а стомахът ми се свива. А после описах всичко. Ала за щастието, смеха, нормалното състояние на духа не споменах нито дума. След пет или десет години, когато прочета написаното днес, ще ми звучи като разказ за безумието и жестокостта между двама души.

Снощи, след като престанах да пиша, извадих бутилката уиски и си налях половин чаша. Седях и си сръбвах на малки глътки. Пиех съзнателно, за да може алкохолът да се плъзне надолу и да стопи напрежението под диафрагмата ми, да го притъпи до безчувственост. Междувременно си мислех, Ако остана със Сол, лесно мога да се пропия. Хрумна ми: какви традиционалисти сме само. Това, че съм станала напълно безволева, че ме обзема маниакална ревност, че съм способна да изпитвам тържествуващо злорадство, когато успея да надхитря един болен човек, не ме плаши толкова, колкото мисълта, че мога да се алкохолизирам. Ала алкохолизмът не е нищо в сравнение с всичко останало. Сръбвах си уиски и си мислех за Сол. Представях си го как излиза, за да позвъни на някоя жена. Усещах с цялото си тяло ревността като отрова в кръвта, от която дъхът ми секва и очите ми започват да смъдят. А после изведнъж си го представях как залита из града като болник и се стреснах при мисълта, че не биваше да го пускам, макар че бе невъзможно да го спра. Дълго седях неподвижна, изпълнена с тревога за него. После отново си спомних за другите му жени и ревността отново забушува в кръвта ми. Обзе ме омраза към него. Припомних си хладния тон в дневниците му и омразата ми преля. Качих се в стаята му и макар да си повтарях, че не бива да правя това, знаех, че ще го сторя и наистина погледнах в последния му дневник. Той бе небрежно подхвърлен отгоре. Зачудих се дали съзнателно не е написал нещо, за да го прочета. За последната седмица нямаше нищо, но под днешна дата бе драснато следното: Затворник съм. Чувствам как бавно полудявам от липсата на свобода.

Усетих, че ме обзема яростен гняв.

За миг ми хрумна трезвата мисъл, че през изтеклата седмица той очевидно се е чувствал по-спокоен и щастлив отвсякога, така че защо да ме жегват последните му думи? Но се чувствах засегната и нещастна, сякаш тези думи зачеркваха изминалата седмица и за двама ни. Слязох долу и си представих Сол с друга жена. Изведнъж се видях отстрани как седя и си представям Сол с друга жена. Помислих си, той има пълното основание да ме мрази и да предпочита други жени, аз наистина съм омразна. И се изпълних с копнеж към тази друга жена, която е толкова любвеобилна, великодушна и силна, че е в състояние да му даде всичко необходимо, без да иска нищо в замяна.

Спомних си как Мама Шугър ме „учеше“, че маниакалната ревност е донякъде и проява на хомосексуалност. По онова време обаче този урок ми изглеждаше твърде абстрактен, без каквато и да е връзка със самата мен, Анна. Сега обаче се замислих дали пък наистина не искам да се любя с жената, с която е Сол в момента.

А след това ме осени прозрение. Разбрах, че изцяло съм обсебена (*18) от неговата лудост. Той търсеше да намери тази мъдра, любвеобилна жена със силни майчински чувства, която същевременно да му е и сексуален партньор, и сестра. И тъй като се бях превърнала в част от него, аз също търсех подобен човек както заради самата себе си, защото се нуждаех от такъв човек, така и защото исках да стана като него. Разбирах, че вече съм се превърнала в неделима част от Сол и това ме уплаши повече от всичко на света. Защото с ума си схващах, че този мъж непрестанно повтаря една и съща схема: започва да ухажва една жена, като влага в това интелигентност и разбиране към жената и съответно изисква емоционален ответ. Когато обаче жената откликне и на свой ред потърси емоционална реакция, той започва да се дърпа. И колкото по-извисена е една жена, толкова по-скоро започва да се дърпа. Съзнавах всичко това с ума си, ала продължавах да седя в тъмната стая, наблюдавах замъгления, влажен блясък на тъмновиолетовото лондонско нощно небе, копнеех с цялото си същество за онази митична великодушна жена и желаех да бъда като нея заради Сол.

Усетих, че лежа на пода и не мога да си поема дъх заради стягането в стомаха. Отидох в кухнята, пийнах още уиски и тревогата ме поотпусна. Върнах се в голямата стая и се опитах да се съвзема, като погледна тази Анна отстрани — дребна, невзрачна фигура в неугледно, старо жилище в неугледна, рушаща се сграда сред бедните квартали на тъмния Лондон. Но не ми се удаде. Обзе ме непоносим срам, че са ме обзели страховете на тази Анна, едно невзрачно животинче. Непрестанно си повтарях: Навън се простира широкият свят, а мен ме е обзело такова безразличие, че цяла седмица дори не съм погледнала вестниците. Взех всички вестници от изминалата седмица и ги пръснах около себе си на пода. Междувременно се бяха случили какви ли не неща — тук война, там остри спорове. Имах чувството, че съм пропуснала няколко серии от филмов сериал, но можех да отгатна какво се е случило поради вътрешната логика на събитията. Почувствах досада и безразличие при мисълта, че покрай политическия си опит съм в състояние, без изобщо да съм чела вестници, доста точно да предвидя какво се е случило през тази седмица. Чувството на досада, на ужасна, противна досада се примеси със страха ми. И тогава изведнъж ме осени друго прозрение, друго усещане, което идваше от чувствата на Анна, от онова уплашено животинче, свило се на пода. Изведнъж попаднах в плен на „играта“, ала тя бе предизвикана от обзелия ме ужас. Бях скована от ужас, от ужаса на кошмарите и почувствах страха от войната така, както се изпитва в кошмарен сън — не като трезва преценка на възможностите и вероятностите, а като страх, усетен с клетките на тялото и разпаленото въображение. Това, което четях в пръснатите край мен вестници, бе напълно осезаемо за мен, а не абстрактна, интелектуална уплаха. Мозъкът ми някак се пренастрои, промениха се представите ми, пренаредиха се, точно както се почувствах преди няколко дни, когато думи като демокрация, независимост, свобода започнаха да избледняват под напора на новото усещане за придвижването на света към мракобесието и втвърдяване на позициите. Усещах всичко това, ала просто като изпишеш думата, не можеш да предадеш същността на това усещане — че всички събития имат вътрешна логика и своя динамика, че големите военни конфликти по света се разиграват по силата на тази вътрешна динамика и че моят ужас, инстинктивният, усетен с клетките на тялото ужас от кошмара е само част от тази динамика. Чувствах всичко това, долавях го като зрима картина с една нова сетивност. Съзнавах също така, че жестокостта, злобата и обстрелването с непрестанното аз, аз, аз, аз между Сол и Анна са неделима част от логиката на войната. Съзнавах още колко силни са обзелите ме чувства, как дълбоко са проникнали в същността ми и са повлияли на представите ми за света.

Сега, когато пиша това и прочитам написаното, всичко губи смисъл и се свежда само до поредица букви и думи върху белия лист. Не съм в състояние да предам — нито пък самата аз да почувствам в написаното от мен — усещането за разрушителната стихия в света. Лежах омаломощена на пода предната вечер, долавях стихията на разрушението като зрима картина, съзнавах, че това усещане няма да ме напусне никога, ала не успях да го предам с думите, които написах.

Като си представих избухването на евентуална война и последвалия хаос, ме обля студена пот от ужас. А после си помислих за Джанет, очарователното, прилежно момиченце от девическия пансион и само при мисълта, че някой би могъл да й причини зло, почувствах ярост, изпълних се с такава ярост, че направо скочих да отпъдя кошмара. Бях съвсем изтощена и престанах да изпитвам ужас, тъй че ужасът се притаи във вестникарските колонки. Не можех да се помръдна от изтощение и вече не изпитвах нужда да нанеса удар на Сол. Съблякох се и легнах с чувството, че разумът ми се връща. Представих си какво облекчение изпитва Сол, когато лудостта престава да го стиска за гърлото и той въздъхва с облекчение: Поне за малко ще ме остави на мира.

Лежах и си мислех за него — представях си го жизнен, вглъбен, силен.

И тогава долових крадливите му стъпки, нещо у мен отново изщрака и отново усетих отвътре да се надигат страхът и безпокойството. Не исках да влиза при мен, не исках този мъж с крадливи стъпки да влиза при мен. Той постоя пред вратата, ослушвайки се. Не знаех колко е часът, ала доколкото можех да съдя по просветналото небе, беше призори. Чух го как много предпазливо се качи нагоре по стълбите. Обзе ме омраза. Изненадах се, че тъй скоро отново ме обзема омраза към него. Лежах с надеждата, че ще слезе при мен. А после се прокраднах горе. Отворих вратата на стаята му и в проникващата от прозореца дрезгава светлина видях как се е свил на кълбо под опънатите завивки. Сърцето ми се сви от жалост. Мушнах се в леглото до него, той се извърна и силно ме притисна. От начина, по който ме прегърна, разбрах, че се е скитал самотен в нощта като болник.

На сутринта го оставих да спи, направих кафе, разтребих и нарочно седнах да чета вестници. Не знам кой точно щеше слезе тази сутрин по стълбите. Седя си, чета вестници, като вече реагирам с разума си, а не с новопридобитата сетивност от предния ден, и си мисля как аз, Анна, седя тук и чакам, без да знам кой ще слезе по стълбите — дали по братски внимателният, любезен мъж, който добре познава мен, Анна, дали прикритото, коварно дете или изпълненият с омраза безумец.

Това беше преди три дни. През тези три дни изцяло изживях с него лудостта. Когато слезе, изглеждаше много зле. Очите му просветваха като лъскави, зорки животинки, лицето му бе кафеникаво и подпухнало, а устните му стегнати като кинжал. Придаваше си войнишка бодрост, но усетих, че цялата му енергия е погълната от усилието да се държи. Всички различни личности у него се бяха слели в едно същество — това, което се бореше да оцелее. Без дори да съзнава, той ми хвърли няколко умолителни погледа. Имаше вид на изтощено до краен предел създание. В отговор на насъщните му потребности самата аз се почувствах напрегната и готова да поема част от стреса. Вестниците лежаха на масата. Когато влезе, ги поотместих, за да го предпазя и отдалеча от ужаса, който самата аз бях изпитала предната нощ, макар че сега вече не го усещах. Започна да пие кафе и да говори за политика, като хвърляше от време на време поглед към купчината вестници. Приказваше невротично, но говорът му не бе предизвикателство към света, не бе злорадо обстрелване с аз, аз, аз, аз, а усилие да постигне вътрешна стабилност. Говореше, говореше безспир, ала погледът му подсказваше, че говори напълно машинално.

Ако го бях записала какво казва в такива моменти на магнетофон, записът би бил безконечни объркани фрази, несвързани реплики, банални пошлости. Тази сутрин говореше за политика, като безразборно бълваше политически клишета. Седях и слушах поредния поток папагалщини, като ги класифицирах: комунистически, антикомунистически, либерални, социалистически. Можех дори да разделя изливащите се словесни потоци на подгрупи: комунистически, американски, 1954. Комунистически, английски, 1956. Троцкистски, американски, началото на XX век. Ранно антисталински, 1954. Либерални, американски, 1956. И така нататък. Мислех си, Ако бях психоаналитик, щях да съзра нещо важно в този безсмислен брътвеж, нещо характерно за Сол, защото той определено има политически нюх и там му е силата. Зададох му въпрос. Усетих как нещо у него секна. Той трепна, дойде на себе си, погледът му се проясни и се вторачи в мен. Повторих въпроса си — нещо за краха на социалистическата традиция в Америка. Помислих си дали имам право да прекъсвам пороя от думи, след като Сол се опитва да намери опора в непрестанното говорене, да предотврати безумството. И внезапно сякаш някакъв чарк в машината — да кажем кран — се включи под натиска и видях как тялото му се стегна, изправи се и той изведнъж заговори. Казвам той, защото намирам за естествено да посоча конкретна личност, считам, че наистина има той, действителният човек. Ала защо смятам, че една от многото личности у него е по-близка до същността му от останалите? И все пак така мисля. Когато заговори, това бе личността, която мисли, преценява, вслушва се в думите ми, поема отговорност.

Започнахме да обсъждаме състоянието на левицата в Европа и повсеместното разцепване на социалистическите движения. Разбира се, бяхме го обсъждали и преди, но за първи път говорехме толкова ясно и спокойно. Спомням си колко странно ми се стори, че можем да бъдем така хладно аналитични, когато и двамата сме се поболели от напрежение и тревога. Помислих си също, че говорим за политически движения, за краха на това или онова социалистическо движение, а всъщност едва преди ден бях окончателно проумяла, че проблемът на нашето съвремие е войната, вездесъщата война. Питах се дали не грешим, като изобщо говорим за тези неща, след като заключенията, до които стигахме, предизвикат у нас потиснатост и именно тази потиснатост го бе поболяла. Само че вече се бяхме разговорили и изпитвах облекчение, че насреща ми стои истинският човек, а не бръщолевещият папагал. А после изрекох нещо (не си спомням точно какво) и изведнъж той като че ли превключи на друга скорост — как иначе да се изразя? — нещо у него изщрака и той мигновено се превърна в друга личност. Този път се превъплъти в момчето идеалист от работнически произход и със социалистически убеждения, а не зрял мъж и отново заизлива порой лозунги, като целият се тресеше и жестикулираше гневно срещу мен — гневът му бе насочен към буржоазния либерал в мое лице. Седях насреща му и се чудех на странната ситуация — макар да съзнавах, че не „той“ говори в момента, че гневът му е машинален и идва от друга, още незряла личност, все пак се засегнах и ядосах и усетих как гърбът ми се стяга и стомахът ми се свива в отговор на реакцията му. За да се спася от словесния порой, избягах в голямата стая, но Сол ме последва и там, като крещеше: „Не ти изнася всичко това, не ти изнася, проклета англичанка такава!“ Сграбчих го за раменете и го разтърсих и той отново дойде на себе си. Пое си шумно дъх, задиша дълбоко, после сложи глава на рамото ми за миг, а след това се заклатушка към леглото ми и се просна отгоре по корем.

Стоях до прозореца, гледах навън и се опитвах да се успокоя, като си мисля за Джанет. Ала Джанет ми убягваше. Убягваше ми и светлината, оскъдната, зимна слънчева светлина. Това, което ставаше на улицата, също ми убягваше — минувачите сякаш не бяха живи същества, а марионетки. Усетих някаква промяна у себе си, бях се отдръпнала от дълбоката си същност, и разбрах, че промяната просто означава още едно стъпало надолу в хаоса. Докоснах с ръка червените завеси и с върха на пръстите си усетих мъртвата, хлъзгава, лепкава тъкан. Погледнах обработената от машини изкуствена материя и тя ми заприлича на мъртвешка кожа, на безжизнен труп, провиснал на прозорците ми. После докоснах растението в саксията на перваза. Обикновено като докосна листата на растение, сякаш установявам дълбок контакт с всмукващите корени, с дишащите листа, но сега усещането ми бе неприятно, като че бях докоснала дребна, настръхнала животинка или пък някакво джудже, заклещено в глинената саксия и затова преизпълнено с омраза към мен. Опитах се да събудя у себе си онези млади, силни личности, като например ученичката от лондонско училище, гордостта на баща ми, ала те бяха твърде далеч от мен. Тогава си представих кътче в африканската савана. Уж бях стъпила върху белезникавия напечен пясък и слънцето огряваше лицето ми, ала не усещах жегата. Съсредоточих се върху приятеля си мистър Матлонг, но и той ми убягваше. Стоях там, напрягах се да постигна усещане за жарко слънце, да извикам в съзнанието си мистър Матлонг, ала изведнъж влязох в кожата не на мистър Матлонг, а на безумеца Чарли Темба. Превъплътих се в него. Много лесно бе да стана Чарли Темба. Той като че стоеше малко встрани, ала съвсем близо до мен — виждах дребната му, наежена черна фигура и дребното му, интелигентно, пламнало от възмущение лице, вторачено в мен. Изведнъж той се преля в мен. Озовах се в колиба в северната провинция, жена ми ми е смъртен враг, а колегите ми от Конгреса, все бивши приятели, се опитват да ме отровят, а някъде навън сред тръстиките лежи мъртъв крокодил, прободен с отровно копие, и жена ми, подкупена от враговете ми, се кани да ме нагости с крокодилско месо и още с първата хапка ще умра заради яростната ненавист на оскърбените ми прадеди. Долавях миризмата на студената, разлагаща се плът на крокодила, а като погледнах през вратата на колибата, видях как мъртвият крокодил се полюшва леко в топлата, застояла вода сред тръстиките в реката, а после изведнъж съзрях очите на жена си, която надничаше през пролуките на колибата ми, за да разбере дали е безопасно да влезе при мен. После се вмъкна приведена през вратата на колибата, придържайки отстрани полите си с едната си тъй омразна, коварна ръка, а с другата ми носи метална чиния с късове вмирисано месо.

После пред очите ми изведнъж изникна писмото на този човек до мен и мигом се измъкнах от кошмара, сякаш излязох от фотография. Продължавах да стоя до прозореца и да се обливам в студена пот, ужасена, че съм Чарли Темба, смахнатият параноик, мразен от белите и отхвърлен от другарите си. Стоях там, скована от студ, напълно изтощена, и се опитвах да извикам образа на мистър Матлонг. Но макар да виждах съвсем ясно в осветеното от слънцето прашно пространство как той се придвижва приведен от една барака с метален покрив към друга и се усмихва сърдечно с неизменната си топла, шеговита усмивка, образът му ми се изплъзваше. Вкопчих се в завесите на прозореца, за да не падна, усетих между пръстите си хладната хлъзгава материя като мъртвешка кожа и притворих очи. Стиснала клепачи, си дадох ясна сметка сред пристъпите на болестта, че аз съм Анна Улф, някогашната Анна Фрийман, че стоя изправена до прозореца в едно старо, неугледно лондонско жилище и че зад мен лежи Сол Грийн, скитащият се американец. Не помня колко дълго съм стояла там. Дойдох на себе си, както човек се отърсва от сън, без да съзнава къде точно се намира. Почувствах, че и аз като Сол съм загубила представа за времето. Взрях се в студеното, бледо небе и студеното, разкривено слънце, а после внимателно огледах стаята. Бе доста тъмна и газовата печка хвърляше топли отблясъци по пода. Сол лежеше неподвижно. Много предпазливо пристъпих по пода, който сякаш се огъваше и надигаше под тежестта ми и се наведох да погледна Сол. Той спеше и от тялото му лъхаше хлад. Легнах до него, като се наместих в извивката на гърба му. Той не помръдна. Изведнъж възвърнах здравия си разум и разбрах какво съм имала предвид, когато казах: Аз съм Анна Улф, това е Сол Грийн и имам дете на име Джанет. Притиснах се по-силно към него, той внезапно се извърна с вдигнати нагоре ръце, сякаш иска да се предпази от удар и тогава ме видя. Лицето му бе мъртвешки бледо, скулите изхвръкнали под изтънялата кожа, а очите му бяха болезнено, безжизнено сиви. Положи глава на гърдите ми и аз го притиснах към себе си. Тогава той отново заспа, а аз се опитвах да определя колко е часът. Чувството ми за време обаче окончателно ме бе напуснало. Лежах и усещах студеното тяло на мъжа до себе си, сякаш държах в обятията си лед, тъй че се опитах да стопля своето тяло, за да мога да постопля и неговото. Ала студът от него проникваше в мен и затова леко го избутах под одеялата, така че отвсякъде ни обгърна топлата тъкан. Постепенно студът отстъпи и усетих как тялото му се стопля до моето. Сега се замислих за превъплъщението си в Чарли Темба. Вече не си спомнях ясно усещането, както не си спомнях как точно бях разбрала, че войната успешно окупира всички ни отвътре. С други думи отново бях възвърнала здравия си разум. Ала думата „разум“ не означаваше нищо за мен, както и думата „лудост“ не означаваше нищо. Чувствах се притисната от усещането за безкрая, долавях тежестта на безграничното пространство, ала не както когато се забавлявах с „играта“, а само като усещане за безсмисленост. Не разбирах защо трябва да съм нормална или луда. И когато се надигнах над Сол, всяка вещ в стаята ми се стори коварна, заплашителна, безсмислена и все така усещах хлъзгавите, мъртви завеси между пръстите си.

Тогава заспах и отново потънах в онзи сън. Този път нямаше никакво външно прикритие. Самата аз се бях превърнала в злобното джудже с неопределен пол, въплъщение на разрушителната стихия и злорадството. Сол бе мой партньор, също с неопределен пол, едновременно мой брат и сестра, и двамата танцувахме на открито, близо до огромни бели сгради, изпълнени с ужасни, застрашителни, черни машини, в които се таеше разрушителната стихия. В този сън обаче ние, двамата — той и аз или тя и аз — се държахме приятелски, не враждебно, сплотени от споделяната злоба и злорадство. Имаше някаква ужасна, томителна носталгия в този сън, някакъв копнеж по смъртта. Ние се приближихме един към друг и се целунахме влюбено. Беше направо ужасно и дори в съня си го усещах. Защото сънят напомняше на онези сънища, спохождащи всички ни, когато цялата неизмеримост на любовта и нежността се съсредоточава в една целувка или прегръдка, ала сега това бе прегръдката на две получовешки същества, които се радват на разрушението.

Сънят преливаше от чудовищна радост. Когато се събудих, стаята бе притъмняла, отблясъците от печката бяха станали яркочервени, високият бял таван тънеше в смирени сенки, а аз бях радостна и спокойна. Недоумявах как един такъв ужасен сън може да ме накара да се почувствам отпочинала и тогава си спомних за Мама Шугър и си помислих, че навярно за пръв път бях сънувала съня „позитивно“, макар че не съм наясно какво точно означава това.

Сол не бе помръднал. Бях се схванала, разкърших рамене и тогава той се събуди уплашен и извика: „Анна!“, сякаш бях в друга стая или в друга страна. Отвърнах: „Тук съм.“ Той бе силно възбуден и ние се любихме. С пламенността си това любене приличаше на прегръдките в съня. После Сол седна в леглото и попита:

— Боже господи, колко е часът?

Аз рекох:

— Мисля, че е около пет-шест.

Той отвърна:

— Боже мой, не мога така да проспивам живота си — и излезе бързо от стаята.

Лежах в кревата и се чувствах щастлива. Обзелото ме щастие, радостта, която ме изпълваше в този момент, бе по-силна от всяка скръб и лудост по света или поне така го чувствах. Ала постепенно щастието ми започна да се топи, а аз лежах и си мислех, Всъщност какво е толкова нужно за нас? (Под „нас“ разбирах жените.) И на каква цена? Изживях подобно щастие с Майкъл, ала за него то не означаваше нищо, защото иначе нямаше да ме зареже. А сега го изживявам със Сол и го сграбчвам, сякаш е пълна чаша вода, а аз умирам от жажда. Но замислиш ли се за него, то изчезва. Затова и не исках да мисля. Защото размисля ли се, няма да има никаква бариера между мен и хилавото растение джудже в саксията на перваза, между мен и хлъзгавия ужас на пердетата или пък дебнещия в тръстиките крокодил.

Лежах в тъмното, вслушвах се в тропота и блъскането на Сол над главата ми и се чувствах предадена. Защото той бе забравил „щастието“. Само като се качи горе, изрови пропаст между себе си и щастието.

Но за мен постъпката му не означаваше просто че отхвърля Анна, а че отхвърля живота. Смятам, че тук някъде се крие ужасяващият капан за жените, но не разбирам какъв точно е той. Защото няма съмнение, че днес жените надават нов ропот — роптаят, че ги предават. Този ропот се долавя в книгите, които пишат, в словата им, изобщо той звучи навсякъде и непрестанно. Кънти подобно тържествен, изпълнен със самосъжаление звук на орган. Кънти и в мен, предадената Анна, пренебрегнатата Анна, Анна, чието щастие е отхвърлено, ала която не пита: „Защо ме отхвърляш?“, а казва: „Защо отхвърляш живота?“

Когато слезе отново, Сол застана пред мен деловито, наежено, с присвити очи и заяви: „Излизам.“ Отвърнах: „Добре.“ Той тръгна подобно пуснат на свобода затворник.

Продължавах да лежа неподвижно, изтощена от усилието да не се тревожа, че се е измъкнал като пуснат на свобода затворник. Бях изключила чувствата си, ала мозъкът ми продължаваше да работи и да вае образи като във филм. Разглеждах въртящите се образи и сцени и съзирах в тях характерните фантазии на определен тип хора. Видях алжирски войник, разпънат върху маса за мъчения. Превъплътих се в него и се запитах докога ли ще издържа. После пред мен изникна образът на комунист, хвърлен в комунистически затвор. Затворът очевидно се намираше в Москва, като този път арестантът бе подложен на психически тормоз и трябваше да издържи двубой за марксическата диалектика. В края на епизода след дълги спорове затвореният комунист призна, че е действал единствено по съвест, а не от идеологически подбуди — просто си е рекъл: Не, това не мога да сторя. В този миг комунистическият инквизитор само леко се подсмихва — излишно е да казва: Значи признаваш, че си сгрешил. След това пред очите ми се появиха войник от Куба и войник от Алжир — и двамата на пост, с пушка в ръка. После изникна британски новобранец, изпратен насила да воюва в Египет, убит напълно безсмислено. След това се яви студент от Будапеща, който хвърля саморъчна бомба по огромен черен руски танк. После изникна лицето на селянин някъде от провинциите в Китай, един от милионите, маршируващи в плътни редици.

Образите се нижеха пред очите ми. Помислих си, че биха били съвсем различни преди пет години, както ще са напълно различни и след пет години. Ала тези картини сближаваха хората с определена нагласа, които изобщо не се познават, и ги сплотяваха.

Когато престанаха да се явяват нови картини, отново огледах изредилите се и ги назовах. Помислих си, че мистър Мат-лонг изобщо не се появи. Сетих се, че само преди няколко часа се бях превъплътила в побъркания мистър Темба, при това без никакво усилие. Реших сега да се превърна в мистър Матлонг, да се заставя да вляза в този образ. Подготвих внимателно сцената. Опитах се да се вживея в ролята на чернокож в окупирана от бели територия, на чернокож с накърнено човешко достойнство. Помъчих се да си представя мистър Матлонг първо в мисионерското училище, а после като студент в Англия. Постарах се да си го представя ясно, ала опитът ми се провали. Направих усилие да си го представя седнал в стаята ми — учтив, скептичен — пак не успях. Рекох си, че мистър Матлонг ми се изплъзва, защото — за разлика от много други хора — се отличава с някаква резервираност. Това бе човек, който върши необходимото, изпълнява различни роли, сиреч прави всичко, което според него е необходимо за благото на другите, дори когато у него се прокрадва скептично съмнение за резултата от действията му. Помислих си, че в днешно време болезнено се нуждаем от подобна доза резервираност, която се среща у малцина и несъмнено е твърде неприсъща за мен.

Накрая заспах. Когато се събудих, вече се разсъмваше. Видях как по просветващия таван над мен пробягват отблясъци от улицата, а дъждовното небе бе мораво, все още озарено от оскъдната зимна луна. Самотното ми тяло потръпна от болка, че Сол не е до мен. Не се унесох отново. Лежах, проникната от отвратително чувство — чувството на предадената жена. Стисках силно зъби и си налагах да не мисля, защото съзнавах, че всяка моя мисъл ще е отзвук на това тягостно, сълзливо чувство. И тогава чух, че Сол се прибира — влезе безшумно и крадливо и веднага се качи горе. Този път не го последвах. Съзнавах, че това би означавало на сутринта да се държи като обиден, защото чувството му на вина, потребността му да ме предава се подхранват от опитите ми за помирение.

Слезе долу късно, почти по обяд, и веднага усетих, че насреща ми е изпълненият с омраза към мен Сол. Попита ме с хладен тон:

— Защо ме оставяш да спя до толкова късно?

Отвърнах:

— А защо аз да ти нареждам кога да ставаш?

Той заяви:

— Трябва да отида на един обяд. Бизнес обяд.

Разбрах от начина, по който изрече тези думи, че изобщо не става дума за бизнес обяд и че нарочно ги изрече така, за да го разбера.

Отново се почувствах зле, влязох в стаята си и подредих тетрадките. Той ме последва, спря до вратата и ме погледна. После рече:

— Предполагам, че си водиш списък на греховете ми.

Изглежда подобна вероятност го радваше. Прибрах три от тетрадките. Той попита:

— Защо пишеш в четири тетрадки?

Отвърнах:

— Очевидно защото ми е необходимо да разграничавам различните страни у себе си, но оттук нататък ще пиша само в една.

Любопитно ми бе да се чуя как изричам подобна мисъл, защото досега не ми бе хрумвала. Той продължаваше да стои все там, като се държеше с две ръце за рамката на вратата. Гледаше ме с присвити очи, изпълнени с открита омраза. Взрях се внимателно в бялата врата с ненужните старомодни корнизи. Хрумна ми, че корнизите на вратата напомнят древногръцки храм — оттам са дошли те, от колоните на древногръцки храм. На свой ред те ми напомнят и египетски храм, а също сноповете тръстика и крокодила. Точно там бе застанал той, американецът, подпрял историята с две ръце в търсене на опора, изпълнен с омраза към мен, тъмничаря. За кой ли пореден път заявих:

— Не е ли направо невероятно, че и двамата сме личности, каквото и да означава това, достатъчно широко скроени, за да поберем какво ли не — политика, литература, изкуство, но сега, когато сме обезумели, всичко се свежда до едно незначително нещо и то е, че аз не искам да излизаш и да спиш с друга, а ти си длъжен да ме лъжеш за това?

За миг той дойде на себе си и се замисли, ала тази му същност мигновено се стопи и изчезна, когато лукавият противник у него отвърна:

— Няма да ти позволя да ме вкараш в капан, разбра ли?

Качи се горе и когато след малко отново влезе в стаята, се провикна бодро:

— Хей, ще закъснея, ако не тръгна веднага. До скоро, скъпа.

И веднага излезе, като ме увлече след себе си. Усетих как част от мен тръгва подире му. Мислено проследих движенията му. Той стремглаво се спусна по стъпалата, поспря за миг на прага, преди да излезе на улицата, после тръгна с отмерени стъпки, с предпазливата походка на американец, човек, винаги готов за самоотбрана, стигна до най-близката пейка или стъпала и седна. Бе оставил бесовете зад себе си в жилището и за известно време беше свободен. Ала аз долавях отдалеч хладния полъх на самотността му. Хладна самотност обгръщаше и мен отвред.

Погледнах тетрадката и си помислих, че ако намеря у себе си сили да напиша нещо в нея, силната Анна ще се завърне, ала не можех да повдигна ръка и да взема писалката. Позвъних на Моли. Когато чух гласа й, осъзнах, че не мога да й обясня какво става с мен, че изобщо не мога да говоря с нея. Гласът й, както винаги бодър и делови, ми прозвуча като крясък на странна птица, а моят кънтеше кухо.

Тя попита:

— Как е твоят американец?

Аз отвърнах:

— Добре — и на свой ред попитах: — Как е Томи?

Тя рече:

— Наскоро сключи договор за поредица лекции из страната за живота на миньора. Нали разбираш, важна тема — „Животът на миньора“.

Отвърнах:

— Това е добре.

Тя рече:

— Така е. Същевременно обаче говори и за намеренията си да иде да се бие в Алжир или Куба. Снощи тук нахълта една тайфа и всички до един разправяха как щели да се включат… няма значение в каква революция, стига само да е революция.

Отвърнах й:

— Жена му няма да одобри подобни планове.

— Не, разбира се. И аз това му казах, когато той най-предизвикателно застана насреща ми, смятайки, че ще го възпра. Не аз, а разумната ти женичка ще те възпре, заявих му. Давам ти благословията си, рекох, да участваш в каквато си пожелаеш революция, защото очевидно на всички ни е писнало от живота, който водим. Той ми отвърна, че съм проявявала краен негативизъм. По-късно ми позвъни да каже, че за жалост точно сега не можел да иде да се бие, защото трябвало да изнесе поредица лекции на тема „Животът на миньора“. Анна, само на мен ли ми се струва така? Имам чувството, че живея в някакъв невъобразим фарс.

— Не само на теб.

— Знам, но това е направо ужасно.

Затворих телефона. Подът между мен и леглото започна да се тресе и надига. Стените като че се издуха навътре, а после избледняха и изчезнаха. За миг увиснах в празно пространство, без стени, сякаш полетях над разрушени сгради. Усетих, че трябва да се добера час по-скоро до леглото, тъй че се отправих натам, като пристъпях предпазливо по надигащия се под и накрая успях да легна. Ала като че аз, Анна, не бях там. После уж заспах, макар и да усещах по блуждаенето, че това не е истински сън. Виждах тялото на Анна проснато върху леглото. А в стаята се занизаха един подир друг най-различни познати, които заставаха в долния край на кревата и сякаш се опитваха да се наместят в тялото на Анна. А аз стоях отстрани и с любопитство наблюдавах кой ще е следващият. Появи си Мерироуз, красиво, русо момиче, любезно усмихнато. А после Джордж Ханслоу, мисис Бутби, Джими. Те се поспряха, погледнаха Анна и се отместиха встрани. Стоях и се питах: кого ли от тях ще приеме тя? След това подуших опасност, защото влезе Пол, който бе умрял, и забелязах с каква тъжна, своенравна усмивка се навежда над Анна. Изведнъж Пол се стопи във въздуха, аз запищях от ужас и започнах да си пробивам път сред тълпата безмълвни духове към леглото, към Анна, към себе си. Борех се да се вмъкна в тялото й. Борех се със студа, с неописуемия студ. Ръцете и краката ми се бяха вкочанили, и Анна бе ледена, защото Пол се бе вселил в тялото й. Хладната му, тъжна усмивка се бе изписала върху лицето й. След известна борба на живот и смърт успях да вляза в себе си. И продължих да лежа, напълно вледенена. В съня си се озовах отново в Машопи, ала този път духовете се бяха подредили около мен подобно звезди в съзвездие, а Пол бе сред тях. Седяхме под евкалиптовите дървета в мъглявата лунна светлина, долавяхме сладникавото ухание на разлятото вино, а светлините на хотела проблясваха отвъд шосето. Това бе един най-обикновен сън и усещах, че щом го сънувам, съм надмогнала срива. Сънят изчезна, предизвиквайки носталгична болка. Насън си казах, дръж се, ще се справиш, само да се добереш до синята тетрадка и да опишеш всичко. Усещах вдървената си ръка, която не можеше да се пресегне и да вземе писалката. В миг вместо писалка в ръката си вече стисках пушка. И не бях Анна, а войник. Усещах униформата върху себе си, ала не я разпознавах. Намирах се някъде посред нощ в студа, а зад мен тихо пристъпяха група войници, сякаш се редяха за храна. Чух подрънкване на оръжие, когато пушките се струпаха накуп. Някъде пред мен се намираше врагът. Но нямах и представа кой е той и за каква кауза се бия аз. Забелязах, че кожата ми е тъмна. Отначало се взех за африканец или негър. После забелязах лъскави косъмчета по бронзовите си ръце — в ръцете си стисках пушка, която проблясваше на лунната светлина. Бях се озовала на някакъв хълм в Алжир, бях алжирски войник и се биех срещу французите. Само че в главата на този войник работеше мозъкът на Анна, която си мислеше, Да, ще убивам, дори ще изтезавам, защото така се налага, но ще го върша, без да вярвам в това. Защото вече не е възможно да организираш съпротива, да се бориш и да убиваш, без да съзнаваш, че от всичко това ще последва някаква нова тирания. И все пак човек трябва да се бори. Тогава изведнъж мозъкът на Анна замря като угасен пламък. И аз се превърнах в алжиреца, изпълнен с вяра и с вдъхната от вярата неустрашимост. В съня ми пак се промъкна ужасът, защото Анна отново бе застрашена от пълен срив. Ужасът сложи край на съня и аз вече не бях войник на пост в лунната светлина, докато другарите му тихо пристъпват отзад и се редят за вечеря край войнишките огньове. Издигнах се над сухата, ухаеща на слънце земя на Алжир и се понесох във въздуха. Превключих на онзи сън, в който летях. Много отдавна не ме бе спохождал и аз едва не закрещях от радост, че отново летя. Този сън бе усещане за радост, неописуема радост от леките, свободни движения. Летях високо над Средиземно море и съзнавах, че мога да отида където ми скимне. Реших да се отправя на изток. Исках да посетя селяните, мярнали се в сънищата ми. Летях много високо над планините и моретата, като леко порех въздуха с крака. Прелетях над огромни планини и видях под себе си Китай. Насън си казах: дойдох, защото искам да съм селянка, заобиколена от съселяните си. Спуснах се над едно село и видях селяни да работят в полята. Те излъчваха строга съсредоточеност, която много ми допадна. Заповядах на нозете си да ме спуснат леко на земята. Радостта, която изпитвах в съня, бе по-силна отвсякога — това бе радоста от свободата. Спуснах се върху древната китайска земя и съзрях една селянка, застанала на прага на дома си. Отправих се към нея и също както преди малко Пол се бе свел над спящата Анна в желанието си да се превърне в нея, така и аз застанах пред селянката с надеждата да се превъплътя в нея. Това не се оказа трудно. Тя бе млада жена, при това бременна, ала преждевременно състарена от тежък труд. Тогава забелязах, че мозъкът на Анна продължава да работи у селянката и през главата ми минаваха машинални мисли, които определих като „прогресивни и либерални“. Че тя е такава и такава под въздействието на еди-какво си движение, война или преживяване. Изобщо я „назовавах“ под чуждата кожа. След това обаче мозъкът на Анна — също както се беше случило на хълма в Алжир — започна да потрепва и гасне. И аз си казах: Този път не позволявай отново да те обземе ужасът от пореден срив, дръж се! Ала ужасът бе неописуем. Принуди ме да се измъкна от тялото на селянката и аз застанах встрани, като наблюдавах как жената прекосява поляната, за да се присъедини към работещите си съселяни. Те всички бяха в униформи. Ужасът вече бе изтласкал радостта и сега нозете ми не можеха да порят въздуха. Заблъсках неистово с крака в желанието си да се издигна високо и да прелетя черните планини, които ме отделяха от Европа — оттам, откъдето се намирах, на фона на огромния континент, Европа приличаше на тясна невзрачна ивица, сякаш бе болнична стая, в която отново трябва да вляза. Но не можех да полетя отново, не можех да напусна равнината, където работеха селяните и обзета от страх, че съм попаднала в капан, се събудих. Беше късно следобед, в стаята се бе здрачило, а отвън долиташе уличният грохот. Събудих се друг човек — въплъщението ми в други хора ме бе променило. Не ме бе грижа за Анна, не исках да приема отново нейната самоличност. С досада, едва ли не по задължение аз пак станах Анна, сякаш облякох овехтяла рокля.

Станах, запалих лампите и дочух шум отгоре, което означаваше, че Сол се е прибрал. Щом го чух, стомахът ме присви и отново се превърнах в болната, безволева Анна.

Извиках го и той ми отвърна. Гласът му прозвуча бодро и опасенията ми изчезнаха. Ала когато слезе долу, страховете отново ме обзеха, защото по лицето му бе изписана преднамерено своенравна усмивка и се зачудих каква ли роля изпълнява в момента. Той приседна на леглото, взе ръката ми и я заразглежда с преднамерено своенравно възхищение. Тогава усетих, че я сравнява с ръката на друга жена, с която току-що е бил или поне искаше да ми внуши подобно нещо. Той рече:

— Може би твоят лак ми харесва повече в края на краищата.

Отвърнах:

— Но аз изобщо нямам лак.

Той каза:

— Е, ако имаше, навярно щеше да ми харесва повече.

Продължи да държи ръката ми и да я оглежда с игриво учуден поглед, като ме наблюдаваше как реагирам на погледа му. Издърпах ръката си. Той попита:

— Предполагам, ще попиташ къде съм бил.

Не отвърнах нищо. Той добави:

— Не ме питай и няма да чуеш лъжи.

Продължавах да мълча. Имах чувството, че ме е погълнало тресавище или са ме поставили на поточна лента, която неминуемо ще ме отнесе в смилащата паст на машината. Отдръпнах се от Сол и се приближих до прозореца. Дъждовните капки навън проблясваха в здрача, а мокрите покриви тъмнееха. Студът напираше иззад стъклата.

Сол пристъпи зад мен, обгърна ме с ръце и ме притисна. Усмихваше се като мъж, който съзнава властта си над жените и се вживява в тази своя роля. Облякъл бе тесния си син пуловер и бе навил нагоре ръкави. Видях лъскавите светли косъмчета по ръцете му. Той се взря в очите ми и заяви:

— Кълна се, не те лъжа. Кълна се. Кълна се. Не съм бил с друга жена. Кълна се.

Гласът му прозвуча дълбоко драматично, а и погледът му бе преднамерено дълбок.

Не му повярвах, ала потъналата в обятията му друга Анна му повярва, макар критичното ми „аз“ да наблюдаваше отстрани как двамата играем ролите си и се чудеше как сме способни на подобна мелодрама. После Сол ме целуна. В мига, в който му отвърнах, той се отдръпна и ми зададе обичайния си въпрос, както винаги в такива случаи навъсено:

— Защо не ми се противопоставяш? Защо?

Както обикновено, отвърнах:

— Защо трябва да се противопоставям? Защо да сме в постоянен конфликт?

Много пъти бях отговаряла така, много пъти бяхме стигали до подобни реплики. Тогава той ме хвана за ръка, заведе ме до леглото и започна да ме люби. Чудех се коя точно жена люби в момента, защото съзнавах, че не съм аз. Изглежда, тази друга жена се нуждаеше от много увещания и насърчаване в любовта и се държеше като дете. Той очевидно се любеше с жена с детинско поведение, плосък бюст и много красиви ръце. Изведнъж рече:

— Да, трябва да си направим бебе, права си!

След като свърши, той се изтърколи встрани задъхан и възкликна:

— Боже господи, само дете ми липсва! Това ще бъде краят! Ти направо ще ме довършиш!

Отвърнах:

— Не аз искам дете, аз съм Анна.

Той рязко се извърна да ме погледне, после отново отпусна глава на възглавницата, засмя се и рече:

— Така е. Ти си Анна.

Отидох в банята и дълго повръщах, а когато се върнах, заявих:

— Трябва да поспя.

Извърнах гръб на Сол и заспах, само и само да се откъсна от него.

Но в съня си се отправих пак към него. Цяла нощ го сънувах. Играх какви ли не роли пред него и той пред мен. Сякаш участвахме в някаква пиеса, в която репликите непрестанно се меняха, като че ли драматургът бе пренаписвал драмата много пъти и всеки път бе променял нещо. Изпълнявахме всички възможни роли в отношенията между мъж и жена. След всеки пореден цикъл от съня аз си казвах: Е, изпитах и това, крайно време беше. Сякаш изживях стотина живота. Бях изумена колко много женски роли не бях играла досега — или ги бях отхвърляла, или изобщо не са ми били предлагани. Дори в съня си усещах, че съм осъдена да ги изиграя сега, защото ги бях отхвърляла в живота.

На сутринта се събудих до Сол. Той бе леденостуден и трябваше да го стопля. Бях се съвзела, чувствах се силна. Веднага седнах на масата и разгърнах тетрадките. Писах дълго, преди той да се събуди. Навярно е отворил очи и ме е наблюдавал известно време, без да забележа. После рече:

— Вместо да описваш греховете ми в дневника си, защо не напишеш нов роман?

Отвърнах:

— Мога да ти изтъкна поне десетина причини защо не пиша. В състояние съм да говоря на тази тема с часове. Но истинската причина е, че изживявам творческа криза. Това е. За първи път си признавам.

— Може би… — отвърна той, наклонил глава на една страна, ласкаво усмихнат. Почувствах ласката и тя ме сгря. Когато обаче и аз го погледнах топло, усмивката му замръзна, лицето му се свъси и той рече припряно:

— Както и да е, ти все редиш думи и аз направо се вбесявам от това.

— Всеки би ти казал, че двама писатели не бива да се събират. Или по-скоро един американец със състезателен дух не трябва да се събира с жена, вече издала книга.

— Точно така — потвърди той. — Това е предизвикателство към мъжкото ми превъзходство, което не е шега работа.

— Знам, че е така. Само, моля те, повече не ми изнасяй високопарните си социалистически лекции за равенството между мъжа и жената.

— Навярно ще ти изнасям подобни високопарни лекции, защото те ми доставят удоволствие. Ала самият аз не им вярвам. Всъщност се дразня, че си написала книга, която се радва на успех. И стигам до заключението, че винаги съм бил лицемер, защото в действителност харесвам общество, в което жените са втора категория хора. Обичам да съм господар, ограден от ласкателства.

— Добре — отвърнах аз. — В общество, в което само един на десетина хиляди мъже започва да проумява причините, поради които жените са втора категория хора, на нас не ни остава нищо друго, освен да разчитаме на компанията на тези, дето поне не лицемерничат.

— Сега, когато вече уточнихме нещата, можеш да ми направиш кафе, защото такава е ролята ти в живота.

— С удоволствие — отвърнах аз и двамата седнахме да закусим в добро настроение, изпълнени с топли чувства един към друг.

След закуска грабнах пазарската кошница и се отправих по улица „Ърлс Корт“. Приятно ми е да купувам хранителни продукти, а освен това приятна ми бе и мисълта, че по-късно ще сготвя нещо на Сол. Но се чувствах и тъжна, защото знаех, че нещата няма да продължат дълго. Помислих си, Той скоро ще си иде и всичко ще свърши, ще свърши удоволствието да се грижа за мъж. Бях вече готова да се прибирам, но продължавах да стоя на ъгъла на улицата — под дъжда, ситен и сивкав, сред гъмжилото хора с блъскащи се чадъри — и да се чудя какво още чакам и защо не се прибирам. После пресякох улицата, влязох в една книжарница и се приближих до щанда, отрупан с тетрадки. Имаше подобни на четирите мои, ала такива не ми трябваха. Видях една голяма, дебела тетрадка, доста луксозна на вид и я отворих — страниците бяха плътни и бели, без редове. Хартията бе много приятна на пипане, малко дебела, но копринено гладка. Корицата й беше твърда, с цвят на старо злато. Не бях виждала подобна тетрадка и попитах продавачката за какво е, а тя ми отвърна, че някакъв клиент американец специално си я поръчал, а после не дошъл да я вземе. Бил платил депозит, тъй че тетрадката не бе толкова скъпа, колкото очаквах. И все пак бе доста скъпичка, но аз много исках да я имам и си я отнесох у дома. Доставя ми удоволствие да я пипам и да й се любувам, но не знам за какво да я ползвам.

Сол влезе в стаята ми, шарейки напред-назад неспокойно и като зърна новата тетрадка, й се нахвърли.

— Колко е хубава! — възкликна той. — За какво ти е?

— Не съм решила още.

— Дай ми я тогава — предложи той.

Едва се сдържах да не кажа: „Добре, вземи я“, като отчетох наум тази своя потребност да се изхвърлям спонтанно подобно гейзер, също като кит. Ядосах си се, защото толкова много исках тетрадката, а за малко да му я дам. Съзнавах, че тази склонност да отстъпваме пред другия е част от целия садомазохистичен цикъл, в който сме въвлечени. Казах:

— Не, няма да ти я дам. — Голямо усилие бе за мен да изрека тези думи, дори заекнах.

Той взе тетрадката и през смях заповтаря:

— Дай ми я, дай ми я, дай ми я.

Повторих:

— Не, няма.

Очакваше да отстъпя, защото игриво повтаряше „дай ми я, дай ми я“. Сега ми хвърли няколко коси погледи и вече без да се смее, захленчи по детски „дай ми я, дай ми я, дай ми я“. Беше се превърнал в дете. Видях как тази нова личност у него (или по-скоро, старата) се вмъкна в кожата му също както звяр се вмъква в гъсталака. Тялото му се изви и приведе напред в бойна готовност. Лицето, което — когато е на себе си — обикновено изглежда добронамерено, проницателно, критично, сега придоби изражението на невръстен убиец. Той се мяташе насам-натам, стиснал здраво тетрадката, готов да побегне. (*19) И тогава ясно съзрях у него момчето от крайните квартали, член на уличната банда хлапета, което току свива нещо от някой щанд в магазина или пък бяга от полицията. Повторих:

— Не, няма да ти я дам.

Казах това така, както се говори на дете. И той бавно дойде на себе си. Напрежението му изчезна и той остави тетрадката — отново добронамерено, дори с признателност. Помислих си колко е странно, че му трябва някой авторитетно и категорично да му каже „не“. А аз, която така трудно казвам „не“, му бях разрешила да нахлуе в живота ми. И сега, когато му казах твърдо „не“ и той пусна тетрадката с изражение на онеправдано дете, на което са отказали нещо безкрайно ценно, аз се разстроих. Исках да му кажа: Вземи я, за бога, това е дреболия. Ала не можах да изрека тези думи. Стреснах се колко лесно такава дреболия, нова красива тетрадка, се бе превърнала в част от битката помежду ни.

Той се повъртя известно време пред вратата, цял помръкнал. Наблюдавах го как се поизпъна и си представих как хиляди пъти в детството се е поизпъвал така, изправял е рамене и с нищо не е показвал скритата си тревога — точно както ми разправяше, че трябвало да се прикриват личните грижи в името на ближния.

После ми заяви:

— Е, ще се кача да поработя.

Наистина се качи горе, но не се захвана за работа, защото го чувах да снове напред-назад. Напрежението отново ме обзе, макар че за известно време ме бе отпуснало. Усетих как болката сграбчва стомаха ми с ледени пръсти и стяга мускулите на врата и плешките ми. Болната Анна отново се завърна и ме обсеби. Съзнавах, че я призоваха сновящите стъпки отгоре. Сложих една плоча на Армстронг, но наивната бодрост на музиката не стигна до мен. Смених я с Мълигън, но сега самосъжалението, което се заизлива, бе в съзвучие с болезнения тон в жилището и спрях музиката, като си помислих, Джанет скоро ще се прибере и трябва да преустановя всичко това, трябва да сложа край.

Изтекъл бе един мрачен, студен ден, без дори един оскъден лъч светлина, а сега заваля дъжд. Завесите са пуснати и двете керосинови печки горят. Стаята тъне в мрак. По тавана кротко потрепват златисточервени отблясъци. Газовата печка свети в мрака, но алената й ярост прогонва студа само на няколко сантиметра от нея.

Седя и съзерцавам красивата си нова тетрадка, като току я попипвам и й се любувам. Без да забележа, Сол е написал на корицата с молив старата ученическа клетва:

Ако някой тук надникне,

проклет да бъде той.

Дневникът е само мой,

само мой, на Сол Грийн. (!!!)

Думите ме разсмиват и едва се сдържам да не се кача горе и да му подаря тетрадката. Няма обаче да го сторя, няма, няма, няма. Ще прибера и синята тетрадка при останалите. Ще прибера и четирите. Ще започна да пиша в нова тетрадка, всичко за мен в една-единствена тетрадка.

[Тук синята тетрадка приключваше с дебела, двойна черна черта.]

[1] Прогресивно училище в Англия и САЩ — там се набляга на практическите умения и социалното поведение. — Б.пр. ↑

[2] Беси Смит (1895–1937) — популярна афроамериканска певица, изпълнителка на блусове. — Б.пр. ↑

Златната тетрадка

Ако някой тук надникне,

проклет да бъде той.

Дневникът е само мой,

само мой, на Сол Грийн. (!!!)

Тъмно е в това жилище, толкова тъмно, сякаш тъмата е приютила и студа. Обиколих целия апартамент да запаля всички лампи и тъмата се оттегли зад прозорците, но леденият мрак продължи да напира върху стъклата. Когато обаче запалих лампата в голямата стая, усетих, че сбърках — тук светлината е нежелан гост и отново пуснах тъмнината, разсейвана от двете керосинови и газовата печка. Легнах и си представих как малката ни планета, обгърната наполовина от студен мрак, се рее сред тъмните космически селения. След малко дойде Сол и легна до мен.

— Тази стая е необикновена — каза той. — Необятна като света.

Почувствах топлата му, силна ръката под тила си и се любихме. После той заспа и когато се събуди, тялото му бе все така топло, а не мъртвешки студено, което ме изпълваше с ужас. И тогава изведнъж той заяви:

— Е, сега вече май съм в състояние да работя.

Себичността му бе тъй неприкрита — също като моята, когато искам нещо — че се засмях. Той също се засмя и двамата неудържимо се запревивахме в смеха си. Първо на леглото, после на пода. Изведнъж той скочи и каза с престорен британски акцент:

— Така няма да стане, нищо няма да се получи — и излезе от стаята, смеейки се.

Злите духове бяха изчезнали от жилището. Така си мислех аз, седнала гола в леглото, огряна от топлината на трите печки. Злите духове. Сякаш страхът, ужасът, тревогата не се криеха в самата мен и в Сол, а бяха неведома външна сила, която сама избира кога да връхлети и кога да се оттегли. Поне така се самозаблуждавах тогава, защото се нуждаех от този миг на пълно щастие — аз, Анна, седнала гола в леглото сред миризмата на секс и пот, притиснала гърди с голите си ръце. Имах чувството, че напиращата енергия в топлото ми, блажено тяло е в състояние да прогони всички човешки страхове. И точно тогава отново дочух тропота отгоре, стъпките закънтяха напред-назад над главата ми като в бойна атака. Стомахът ми се сви. Усетих как блаженството ми се стопява. И изведнъж ме обзе ново, непознато чувство. Изпитах отвращение към собственото си тяло. Никога не се бях чувствала така и дори си казах, Виж ти, това е нещо ново, нещо, за което само съм чела. Спомних си как Нелсън ми разправяше, че понякога само като погледнел голата си съпруга, се изпълвал с ненавист към женското тяло. Ненавиждал го заради космите под мишниците и на чатала. Понякога, казваше той, тя ми приличаше на огромен паяк с хищни крайници около космата, стръвна паст в средата. Седях в леглото и оглеждах слабите си бели ръце, слабите си бели крака, гърдите си. Лепкавата ми, мокра паст бе противна на вид и като хвърлих поглед към гърдите си, ясно си ги представих как изглеждаха, когато бяха набъбнали от мляко, но вместо да изпитам радост при тази мисъл, почувствах отвращение. Направо ми се зави свят от това усещане за отчужденост от собственото ми тяло и за да намеря опора, се вкопчих в мисълта, че това, което изпитвам, не е моето усещане. За първи път във въображението си се почувствах хомосексуална. За първи път проумях тъй често описваното в литературата хомосексуално отвращение. Разбрах колко свободно витаят хомосексуалните усещания дори у хора, които никога не биха ги приели за свои.

Тропотът на стъпки горе бе спрял. Не можех да се помръдна, толкова скована бях от отвращение към самата себе си. И тогава почувствах, че Сол ще слезе долу и ще каже нещо в потвърждение на мислите ми. Предчувствието ми бе толкова осезателно, че просто седях и чаках. Задушавана от тежкия лъх на дълбока самоненавист, очаквах да чуя как ще прозвучи тази ненавист с неговия глас, с моя глас. Той слезе и попита от прага:

— Боже господи, Анна, защо седиш съвсем гола?

Отвърнах с равен, чужд глас:

— Сол, даваш ли си сметка, че сме стигнали дотам, че вече си влияем на настроенията дори да не сме в една и съща стая?

Беше толкова тъмно, че не виждах лицето му, но в напрегнатия му силует, открояващ се в рамката на вратата, долових желание да побегне, да избяга надалеч от голата, противна Анна, седнала в леглото.

— Облечи нещо — рече той с тон на скандализирано момче.

Попитах:

— Не чу ли какво ти казах?

Очевидно не беше чул. Повтори:

— Чуваш ли какво ти казвам, Анна, не стой така.

Попитах:

— Какво според теб кара хора като нас да преживяват всички тези емоции? Нещо ни тласка към всевъзможни състояния и превъплъщения.

Този път той ме чу и отвърна:

— Не знам. Аз не се старая да го правя. Просто съм си такъв.

Отвърнах:

— И аз не се старая. Нещо ме подтиква. Мислиш ли, че хората преди нас са били измъчвани от неизживени неща? Или само ние сме такива?

Той отвърна навъсено:

— Мадам, не знам и не ме интересува. Ще ми се да се освободя от това нещо. — После добави приятелски, без отвращение: — Анна, не усещаш ли какъв адски студ е тук? Ще се разболееш, ако не се облечеш. Аз излизам.

И излезе. Стъпките му надолу по стълбите отнесоха и чувството ми на отвращение към самата мен. Седях и се наслаждавах на тялото си. Дори посбръчканата кожа от вътрешната страна на бедрата, предупреждение за настъпващата старост, ми достави наслада. Мислех си, Да, така трябва да бъде, била съм толкова щастлива през живота си, не ме е грижа, че ще остарея. Ала още докато си го казвах наум, вътрешната ми увереност за сетен път ме напусна. Отново ме обзе отвращение. Седях съвсем гола насред голямата стая, усещах с кожата си струите топлина от трите печки и изведнъж ме осени прозрение — нещо, което човек винаги съзнава, но не разбира напълно — че вътрешната уравновесеност се гради на насладата, която изпитваш, когато чувстваш грапавината на килима под босите си нозе, насладата, когато усещаш струите топлина по кожата си, насладата да застанеш прав със съзнанието, че костите в тялото ти се движат плавно. Ако всичко това е наред, и животът ти е наред. Аз обаче не усещах нищо подобно. Тъканта на килима — мъртва, изкуствена — бе отвратително грапава. Кльощавото ми, невзрачно тяло приличаше на длъгнест зарзават, на невидял слънце храсталак. Докоснах косата си и я усетих мъртва. Подът ме убиваше. Стените загубиха своята плътност. Чувствах, че потъвам в друго измерение, по-далеч от здравия разум от когато и да било. Разбирах, че трябва бързо да се добера до леглото. Но не бях в състояние да пристъпя и се повдигнах на лакти, допълзях до леглото, пъхнах се в него и се завих. Чувствах се безпомощна. Лежах и си мислех за онази Анна, която можеше да сънува, когато си пожелае, да контролира времето, да се движи с лекота и да се чувства у дома си в подземния свят на съня. Ала сега бях далече от тази Анна. Осветените кръгове на тавана се бяха превърнали в огромни, вторачени в мен очи, очите на дебнещ звяр. Беше тигър, проснал се върху тавана, а аз бях дете, убедено, че в стаята има тигър, макар разумът ми да казваше, че няма. Иззад стената с трикрилия прозорец духаше студен вятър, блъскаше и тресеше стъклата, а зимната светлина смътно се процеждаше през пердетата. Всъщност не бяха пердета, а късове вонящо, разложено месо, захвърлено от звяра. Усетих, че съм в клетка, в която звярът може да нахлуе всеки миг. Призляваше ми от миризмата на мъртва плът, от вонята на звяра и от страх. И докато стомахът ми се свиваше, се унесох.

Заспах като по време на болест: леко, сякаш съм под повърхността на водна шир, а истинският сън се стели в бездънни дълбини под мен. През цялото време съзнавах, че лежа в леглото, че спя и мисълта ми течеше невероятно ясно. И все пак бе по-различно от оня сън, в който стоях отстрани и наблюдавах заспалата Анна, наблюдавах как други се надвесват над нея да се вмъкнат в съня й. Бях самата аз, съзнавах какво мисля и какво сънувам, а присъстваше и още някой — някой друг, който не бе спящата Анна. Нямам представа кой е. Той иска да предпази Анна от пълен срив, от разпад.

Докато лежах на повърхността на водите на съня, започнах бавно да се спускам надолу, а този някой каза: „Анна, изневеряваш на всичко, в което вярваш. Потънала си в субективизъм, в себе си, в собствените нужди.“ Но Анна, която искаше да се гмурне в тъмните води, не отговаряше. Безкористният някой продължи: „Винаги си се смятала за силна личност. Но този човек е хиляди пъти по-смел от тебе — налагало му се е да се бори години наред, а ти само след няколко седмици си готова напълно да се предадеш.“ Ала спящата Анна вече се плъзгаше под повърхността на водата, изпълнена с желание да се гмурне в тъмните дълбини. Предупредителният глас заповяда: „Бори се. Бори се. Бори се.“ Полюшвах се под водата, а гласът мълчеше. И тогава осъзнах, че дълбините под мен са станали опасни, изпълнили са се с чудовища, с крокодили и невъобразими страшилища, древни и ужасни, но именно опасността ме теглеше надолу, аз дирех опасността. И тогава, сред заглушителния шум на водата, отново чух гласа: „Бори се. Бори се.“ Забелязах, че водата изобщо не е дълбока, а е застояла плитка локва на дъното на мръсна клетка. Над мен, върху клетката, се бе проснал тигърът. Гласът рече: „Анна, ти можеш да летиш. Полети.“ И аз бавно запълзях като пияна в мръсната плитка локва, после се изправих и се опитах да полетя, като заблъсках с нозе в застоялия въздух. Толкова бе трудно, че едва не припаднах от усилието да се задържа. Спомних си обаче как бях летяла преди и сега с неимоверно усилие, надмогвайки всичко с всяка стъпка, се издигнах и се вкопчих в горната решетка на клетката, върху която се бе проснал тигърът. Задуши ме зловонният му дъх. Но успях да се провра през решетката и застанах до тигъра. Той лежеше кротко и премигваше със зелените си очи насреща ми. Над мен се издигаше покривът на сградата и трябваше изтласкам въздуха с крака, за да се изкача през него. И отново напрегнах сетни сили, и отново се впуснах в битка, издигнах се бавно и покривът изчезна. Тигърът се бе излегнал кротко върху малка, нищо и никаква клетка и премигваше, докосвайки крака ми с протегната лапа. Знаех, че няма защо да се страхувам от тигъра. Той бе красив, лъскав звяр, отпуснал се в топлата лунна светлина. Обърнах се към тигъра: „Това е твоята клетка.“ Той не помръдна, но се прозина, разкривайки два низа бели зъби. След това се чуха гласове на мъже, които търсеха тигъра. Щяха да го хванат и затворят в клетка. Казах му: „Бягай, бързо!“ Тигърът се изправи, замаха бясно опашка, като се оглеждаше насам-натам. Разнесе се остра миризма на страх. Като чу глъчката на мъжете и тропота на нозете им, вцепенен от ужас, тигърът раздра с лапа рамото ми. Видях как кръвта шурна по ръката ми. Тигърът скочи от покрива върху паважа и се шмугна в сенките покрай оградите на къщите. Заплаках, задушавана от мъка, защото знаех, че мъжете ще заловят тигъра и ще го заключат в клетка. Тогава забелязах, че ръката ми вече не кърви, раната бе зараснала. Плачех от мъка за тигъра и си казвах, Тигърът е Сол, не искам да го залавят, нека си скита свободен по света. След това сънят ми стана по-лек или вече се разсънвах, почти да се събудя, но не се събудих. Казах си, Трябва да напиша пиеса за Анна, Сол и тигъра. Улисана с пиесата, част от мозъка ми продължи да работи и да премисля идеята също както дете мести кубчета по пода, при това дете, на което му е забранено да играе, защото знае, че това е измъкване — пиесата за Анна, Сол и тигъра е само претекст да не мисли. Болката диктуваше действията, както и репликите на Анна и Сол, болката оформяше сюжета на пиесата, а това бе бягство от проблема. Междувременно с онази част от съзнанието си, която знаех, представлява онзи безкористен някой, който ме бе спасил от срив, започнах да контролирам съня си. Онзи някой, който държеше всичко под контрол, настоя да зарежа пиесата за тигъра, да престана да си играя с кубчетата. Каза вместо да си измислям истории за живота, както обикновено правя, за да избегна да се изправя очи в очи с него, да се обърна назад и да се замисля над някои епизоди от живота си. В този поглед назад има нещо особено важно — също както овчар брои овцете си или режисьор репетира пиеса — това е проверка, която ти дава усещане за сигурност. Също както в детството си всяка нощ ми се присънваха кошмари — преди да заспя, лежах будна и си припомнях всичко случило се през деня, което с нещо ме е изплашило и можеше да се превърне в част от кошмарите ми. Трябваше да „назова“ ужасните неща и да си ги повторя няколко пъти подобно зловеща молитва, сякаш будната част от съзнанието прилага дезинфектиращо средство преди сън. Сега обаче страшните неща в миналото не ставаха безобидни в съня ми след назоваването им, а само потвърждаваха присъствието си. Знам обаче, че това потвърждение налага друг вид „назоваване“ и затова „контрольорът“ вътре в мен ми нарежда да се обърна назад. Първо отново посетих групата младежи, седнали под евкалиптовите дървета край хотел „Машопи“ в ухаещата на вино лунна светлина, където листата хвърлят тъмни сенки върху белия пясък. Изчезнала е ужасната фалшива носталгия, няма емоция, всичко е като ускорени филмови кадри. И все пак видях как Джордж Ханслоу, привел широки рамене, слиза от спрелия под звездното небе камион край лъскавите железопътни релси и поглежда с ненаситна страст към нас с Мерироуз. Чух как Вили монотонно тананика в ухото ми мелодия от опера по Брехт. Забелязах как Пол леко се накланя към нас с насмешлива вежливост, а после се усмихва и се отправя към спалните помещения край струпаните гранитни скали. А след него тръгваме и ние по пясъчната пътека. Той се поспира да ни изчака, ала погледът му е отправен не към нас, последвалата го в маранята група, а към хотел „Машопи“. Един подир друг и ние поспираме и се обръщаме назад. Хотелът сякаш е експлодирал сред облак понесени във вихрен танц бели цветчета или криле, сякаш милиони бели пеперуди са накацали отгоре му. Отдалеч той прилича на огромно бяло цвете, което бавно разтваря чашка под наситено синьото, трептящо от зноя небе. В миг ни обзема внезапна тревога и разбираме, че това е само мираж, измамно видение. Всъщност виждахме експлозия на водородна бомба, а белият цвят разтваря листа под синьото небе в такива красиви форми, вълни и дипли, че гледаме в пълно вцепенение, макар да съзнаваме, че животът ни е в опасност. Изумителни са формите на смъртта. Продължаваме да наблюдаваме мълчаливо, докато пълната тишина изведнъж е нарушена от шумолене, нещо пълзи и стържи и като се вглеждаме надолу, забелязваме, че отвсякъде сме оградени от гъмжило съвкупяващи се скакалци. Невидимият оператор, който върти филма пред очите ни, внезапно спира лентата, сякаш казва: „Стига ви толкова, знаете, че това още съществува.“ Веднага започва да прожектира друга част от филма. Кадрите се нижат бавно заради някаква техническа неизправност и на няколко пъти този невидим оператор връща филма и го пуска наново. Проблемът е, че кадрите не са ясни, зле са заснети. Двама мъже, които уж са един и същи човек, но са отделни личности, сякаш се борят, сякаш са се вкопчили в безмълвен дуел, в сблъсък на волите кой да участва във филма. Единият е Пол Танър, мъжът с работнически произход, който е станал лекар и чиято способност да гледа на нещата с хладна, иронична критичност му помогна в битката за себеутвърждение, ала унищожи идеализма у него. Другият е Майкъл, имигрантът от Източна Европа. Когато тези двама души най-после се сляха, се оформи нова личност. С очите си видях как стана — сякаш човешкият силует, калъпът, създаден да вмести личността на Майкъл или на Пол Танър, се изду и измени очертанията си, като че ли работещият отвътре скулптор промени формата на статуята, като отпечата своите рамене и нозе върху материала, който преди бе Пол или Майкъл. Новата личност бе с по-внушителни размери и с героичното излъчване на паметник, но най-вече се усещаше мощта й. И тогава тази личност заговори и аз долових крехкия звук на истинския глас преди новият, мощен глас да го погълне и заглуши: „Скъпа моя Анна, ние не сме неудачниците, за които се мислим. Посветихме живота си да накараме малко по-глупавите от нас да проумеят истините, известни на всички велики мъже. Векове наред тези велики мъже са знаели, че ако затвориш човек в самотна килия, той неминуемо или ще полудее, или ще се превърне в скот. Винаги са знаели, че страхуващият се от полицията или господаря бедняк е роб. Винаги са знаели, че страхът прави човека жесток. Винаги са знаели, че насилието поражда насилие. Ние също знаем това. Но дали огромните човешки маси в света го знаят? Не. Наш дълг е да им го кажем. Защото на великите мъже не им е до това. Въображението им вече е заето от планове да колонизират Венера, в съзнанието си ваят образи на едно ново общество на свободни и благородни хора. А човеците са изостанали с цели векове, сковани от страх. На великите мъже не им е до това. И са прави. Защото знаят, че ние, сизифовците, сме тук. Знаят, че ще продължим да тикаме огромния камък от подножието на внушителната планина все нагоре и нагоре, докато те, напълно освободени, стоят на самия връх. През целия си живот всички ние, ти и аз, ще влагаме цялата си енергия, целия си талант в усилието да придвижваме камъка няколко сантиметра по-нагоре по склона на планината. Великите хора разчитат на нас и с пълно основание, така че в края на краищата ние не сме безполезни.“ Гласът замлъкна, но и филмът вече беше друг. Беше епизодичен. Една след друга се сменяха различни сцени и разбрах, че кратките епизоди от моето минало следва да ми напомнят, че има още какво да осмислям. Пол Танър и Ела, Майкъл и Анна, Джулия и Ела, Моли и Анна, Мама Шугър, Томи, Ричард, д-р Уест — всички тези лица се мяркаха за миг, изкривени от скоростта и отново изчезваха, а после филмът свърши или по-скоро прекъсна със стържещ звук. И тогава, в последвалата тишина, операторът запита (направо се стреснах от гласа, защото беше съвсем различен — дързък, трезв, насмешлив, благоразумен): „Защо мислиш, че поставяш правилния акцент върху действително най-важните неща?“ Думата „правилния“ прозвуча пародийно. Криеше насмешка към марксическото клише. Загатваше и за даскалски педантизъм. Щом чух тази дума, се изпълних с отвращение — това усещане ми бе добре познато от моментите ми на стрес, когато се опитвах сама себе си да надскоча. И както ми се гадеше, отново чух гласа: „Защо мислиш, че поставяш правилния акцент върху действително най-важните неща?“, а операторът пак завъртя филма или по-скоро филмите, защото бяха няколко и докато се въртяха на екрана пред мен, успях да ги разгранича и да ги назова: филм за Машопи, филм за Пол и Ела, филм за Майкъл и Анна, филм за Ела и Джулия, филм за Анна и Моли. До един — както ги прецених сега — бяха професионално направени, сякаш заснети в студио. И тогава забелязах надписите — на всички филми, които представяха най-омразните ми неща, режисьор бях аз. Операторът ги въртеше много бързо, а на надписите забавяше и дочувах подигравателния му смях, щом се появеше „Режисьор: Анна Улф“. После отново показваше няколко епизода и всяка сцена бе фалшива и глупава, лакирана с неистини. Извиках му: „Тези сцени не са мои. Не съм ги създала аз.“ При тези думи операторът, едва ли не уморил се да бъде толкова самоуверен, изключи прожекционния апарат и замълча в очакване да го оборя. Беше ужасно, защото се изправих пред непосилната задача да внеса порядък в хаоса на моя живот. Изтекло бе много време, паметта ми изневеряваше и аз не бях в състояние да отделя истината от измисленото, а знаех, че онова, което си бях измислила, звучи фалшиво. Приличаше на водовъртеж, на хаотичен танц също като танца на белите пеперуди в маранята над влажната пясъчна савана. Операторът с язвително изражение продължаваше да чака. Прозрях мислите му. Мислеше, че аз съм подредила материала така, че да съответства на моите представи и заради това всичко е просто фалшиво. Изведнъж заяви на глас: „Как би изглеждал този период през погледа на Джун Бутби? Обзалагам се, че не можеш да си го представиш.“ При тези думи мозъкът ми превключи на непозната вълна и започнах да съчинявам разказ за Джун Бутби. Не бях в състояние да спра потока от думи и направо ми избиха сълзи от яд, че влизам в целомъдрения стил на най-блудкавите женски списания. Най-ужасното обаче бе, че тази блудкавост се дължеше на едва забележима промяна на собствения ми стил, тук-там една или друга дума просто: „Едва шестнайсетгодишна, Джун лежеше в шезлонга на верандата, загледана през пищната зеленина на обления в слънце храст към шосето. Предчувстваше, че нещо ще се случи. Когато майка й влезе в стаята зад нея и й каза: «Джун, ела в кухнята да ми помогнеш с вечерята за гостите на хотела…», Джун не помръдна. След кратка пауза майка й излезе, без да продума. Джун бе убедена, че и майка й има същите предчувствия. Помисли си, Мила майчице, знаеш какво изпитвам. И тогава очакваното се случи. Пред хотела близо до бензиностанцията спря камион и той слезе от него. Без да бърза, Джун въздъхна и стана. После, сякаш тласната от някаква външна сила, излезе от къщата и се отправи към хотела по пътеката, по която само преди минути бе минала майка й. Застанал пред бензиностанцията, младежът сякаш усети приближаването й. Обърна се. Погледите им се срещнаха…“ Чух как операторът се изсмя. Беше доволен, защото не успях да избегна блудкавия стил, обзе го направо садистично задоволство. „Нали ти казах“, заговори той, вече вдигнал ръка да завърти наново филма. „Нали ти казах, че не можеш да си го представиш.“ Събудих се в душната тъма на стаята, където от три страни мъждукаха печки. Чувствах се уморена от сънищата си. Мигновено разбрах, че съм се събудила, защото Сол се е прибрал. Не долавях движение, ала усещах присъствието му. Дори знаех къде точно е застанал, близо до вратата на площадката. Представях си го как стои напрегнат, нерешителен и се чуди дали да влезе. Извиках:

— Сол, будна съм.

Той влезе и каза с престорено весел глас:

— Здравей, мислех, че спиш.

Веднага разбрах кой е бил операторът в съня ми. Отговорих:

— Знаеш ли, превърнал си се в нещо като мой вътрешен глас или критик. Току-що ми се присъни като такъв.

Той ми хвърли хладен, проницателен, продължителен поглед, после рече:

— Щом съм се превърнал в гласа на твоята съвест, е много забавно, значи имам власт над теб.

Отвърнах:

— Сол, много зле си влияем един на друг.

Той тъкмо се канеше да каже: „Аз може и да ти влияя зле, но ти ми действаш добре…“, защото на лицето му се появи преднамерено своенравният, но арогантен поглед, който би бил подходяща маска за подобни думи. Прекъснах го:

— Налага се ти да промениш нещата. Би трябвало аз да го сторя, но не съм достатъчно силна. Сега разбирам, че ти си много по-силен от мен. Мислех, че е обратно.

Видях как по лицето му последователно се изписаха гняв, неприязън, подозрителност. Усетих, че всеки миг ще атакува с онази част от личността си, която не допуска да му се отнема каквото и да било. Чувствах и че в нормално състояние той би откликнал на думите ми с отговорност и би направил каквото му казвам.

Сега обаче навъсено рече:

— Значи ме гониш.

Отвърнах, като се обръщах към отговорния човек у него:

— Не съм казала подобно нещо…

Той каза:

— Не се водя по акъла ти и затова ще ме изгониш.

За най-голяма моя изненада седнах в кревата и направо му креснах в лицето:

— Боже господи, престани, престани, престани, престани!

Той инстинктивно се дръпна назад. Почувствах, че според него изпадне ли жена в истерия, непременно следва и удар. Аз никога през живота си не бях удряла човек и си помислих колко странно е наистина, че двамата сме заедно, толкова близки, че сме се слели в една личност. Той дори се поотмести в крайчеца на леглото, готов да побегне надалеч от крещящата и евентуално удряща жена. Казах му, без да крещя, а през плач:

— Не усещаш ли, че се въртим в кръг и всичко непрестанно се повтаря?

Лицето му бе помръкнало от враждебност и разбрах, че ще се съпротивлява, ако реша да го изгоня. Извърнах се, овладях гаденето в стомаха си и рекох:

— Както и да е, сам ще си идеш, като се върне Джанет.

Изненадах се, че изрекох тези думи и че изобщо ги мисля.

Лежах и размишлявах. Разбира се, че е така.

— Какво искаш да кажеш? — попита той заинтригуван, без помен от враждебност.

— Ако имах син, ти би останал. Би се идентифицирал с него. Поне за известно време, докато станеш наясно със себе си. Но аз имам дъщеря и ти ще си идеш, защото ще виждаш в нас две жени, двама врагове.

Той бавно кимна. Продължих:

— Не е ли странно, открай време ме измъчва чувство на обреченост, на съдбовност, на неизбежност. Пълна случайност е, че имам дъщеря, а не син. Абсолютна случайност. Случайност е и че трябва да си тръгнеш. И животът ми ще се промени напълно заради това. — Почувствах се по-спокойна, не толкова безнадеждно затворена в клетка, вкопчила се в шанса. И продължих: — Странно, но когато ражда, жената смята, че приема неизбежната си съдба. Ала точно това, което смятаме, че крие най-голяма съдбовност, се гради на абсолютна случайност. — Той ме наблюдаваше отстрани без враждебност, дори с обич. Продължих: — В края на краищата никой не ще отрече, че това, че имам дъщеря, а не син, е чиста случайност. Представи си само, Сол, ако имах син, двамата щяхме да имаме връзка. Дълга връзка. От нея можеше и да излезе нещо, знае ли човек?

Той тихо попита:

— Анна, наистина ли ти причинявам големи неприятности?

Отвърнах му с неговия навъсен тон — един вид го заимствах в момент, когато той не го използваше тъкмо защото точно сега бе нежен и закачлив:

— Не съм си губила напразно времето с психоаналитици, за да не мога да разбера, че никой друг освен мен самата не е в състояние да ми причини каквото и да било.

— Да оставим психоаналитиците настрана — рече той и сложи ръка на рамото ми. Беше усмихнат, загрижен. В този миг добрият човек у него изцяло го бе обсебил. Ала вече забелязвах по лицето му сянката на тъмната му страна, която се прокрадваше в погледа му. Той се бореше със себе си. В този вътрешен конфликт разпознах битката, която бях водила в съня си срещу чужди ми личности, които искат да ме обсебят. Вътрешният му конфликт така се изостри, че той приседна с притворени очи и изпотено чело. Хванах ръката му, а той се вкопчи в мен и рече:

— Добре, Анна. Добре. Не се тревожи. Имай ми доверие.

Седяхме на кревата, стиснали здраво ръце. Той изтри потта от челото си, целуна ме и каза:

— Пусни някакъв джаз.

Пуснах нещо от ранния Армстронг. Седнах на пода. С мъждукащата светлина и сенките голямата стая напомняше за широкия свят. Сол лежеше върху леглото и слушаше музиката с израз на пълно задоволство.

В този миг забравих за болната Анна. Знаех само, че тя се спотайва някъде в ъгъла в очакване да се появи при натискането на някое копче и това бе всичко. Дълго не продумахме. Питах се кои точно личности у нас ще се обадят, когато отново заговорим. Мислех си, че ако съществуваше магнетофонен запис на многочасовите ни разговори в тази стая, на разговорите, споровете, препирните и умопомраченията ни, той би бил запис на стотина различни съвременници от различни краища на света, които разговарят, плачат и задават въпроси. Седях и се питах кое точно лице ще заридае, щом си отворя устата. И тогава казах:

— Мисля си сега… — Напоследък тази фраза вече ни разсмиваше. Той се засмя и повтори:

— Значи, ти мислиш…

— Щом е възможно нетипична личност да се всели у някого, за когото тя не е присъща, защо това да не се случва и с другите хора… имам предвид широките маси.

Той продължаваше да лежи, като движеше устни в такт с джазовата музика и дърпаше струните на въображаема китара.

— Проблемът, другарю, е… — изведнъж млъкнах, усетила, че изричам думата с характерната за всички ни днес иронична носталгия. Този тон ми се стори съвсем близък до подигравателния тон на оператора — издаваше недоверие и подривен уклон.

Сол отвърна, като остави настрани въображаемата китара:

— Е, другарко, щом твърдиш, че съзнанието на широките народни маси се влияе от външни фактори, то, другарко, аз съм дълбоко удовлетворен, защото ти здраво се държиш за социалистическите принципи напук на всичко…

Изрече „широките народни маси“ и „другарко“ с ироничен тон, ала сега гласът му стана язвителен:

— Значи, другарко, трябва така да организираме нещата, че да изпълним широките народни маси подобно празни контейнери с благородни, чисти, възвишени, хуманни, миролюбиви чувства, каквито изпитваме самите ние. — Тонът му надхвърляше иронията и макар да не достигаше сарказма на оператора, не бе далеч от него.

Рекох:

— Обикновено аз говоря така подигравателно, докато ти почти никога не приказваш по този начин.

— Сега, когато стопроцентовата ми революционна същност се разпада, забелязвам, че отделните ми части са въплъщение на всичко, което ненавиждам. Така е, защото съм живял, без да се стремя да достигна така наречената зрялост. Съвсем доскоро животът ми минаваше главно в подготовка за мига, когато някой ще ми нареди: „Грабни пушката“ или „организирай кооперативно стопанство“ или „организирай стачка“. Винаги съм мислил, че няма да доживея трийсет.

— Всички младежи мислят, че не ще доживеят и трийсет. Не могат да се примирят с компромисите на зрелите хора. И коя съм аз да твърдя, че нямат право?

— Аз не съм „всички“. Аз съм Сол Грийн. Нищо чудно, че се наложи да напусна Америка. Там вече няма и един човек, с когото да говорим на един и същи език. Какво ли стана с всички тях… някога познавах мнозина, с които бяхме от една и съща кръвна група. Всички искахме да обновим света. Сега, когато пътувам из собствената си страна да търся приятелите си… те до един са женени, преуспяващи, а като се напият, си приказват със самите себе си, защото американските ценности са отвратителни.

Засмях се колко навъсено произнесе думата „женени“. Той вдигна глава да разбере защо се смея и добави:

— О, да, да. Точно така мисля. Влизам например в лъскавия нов апартамент на някой стар приятел и му казвам: „Хей, ти, по дяволите, как можеш да караш на тази служба? Не разбираш ли, че е недостойна, че се убиваш там?“ А той ми отвръща: „А как иначе да изхранвам жената и децата?“ Аз го питам: „Вярно ли е това, което чувам? Че доносничиш за приятелите си?“ А той гаврътва поредната чаша и отговаря: „Какво да правя, Сол? Нали трябва да мисля за жената и децата?“ Боже господи, така е. Затова толкова мразя думите „жената и децата“, и с пълно право. Добре де, добре, смей се! Та нима има нещо по-смешно от моя идеализъм… тъй старомоден, тъй наивен? В днешно време просто не можеш да заявиш на някого: „Дълбоко в сърцето си навярно съзнаваш, че не можеш да живееш така.“ И защо му го казваш? Не, не можеш, само се правиш на светец… каква е ползата да му го казваш? На хората днес им липсва кураж. Трябваше в началото на годината да замина за Куба, да се присъединя към Кастро и да ме убият.

— Очевидно не е трябвало, щом не си го направил.

— Детерминизмът отново влиза в сила, въпреки че преди малко възхваляваше случайността.

— Щом наистина искаш да те убият, има достатъчно революции по света, където може да те гръмнат.

— Не съм приспособен да живея по днешния начин. Знаеш ли какво, Анна? Какво ли не бих дал да се върне времето, когато се движех с тайфата хлапета идеалисти от махалата и до един вярвахме, че можем да променим всичко. Единствено тогава съм бил щастлив. Да, добре, знам какво ще кажеш.

Аз обаче не казах нищо. Той вдигна глава, погледна ме и продължи:

— Разбира се, че искам да кажеш нещо.

Затова заявих следното:

— Всички американци се обръщат с копнеж назад към времето, когато са участвали в младежки групи и още не са изпитали натиска да се заловят с преуспяващ бизнес или да се оженят. Срещна ли американец, очаквам мига, когато лицето му ще просветне… а то светва, щом заговори за тайфата стари приятели.

— Благодаря — отвърна той навъсен. — Онова време таи най-силното преживяване през живота ми.

— Това е проблемът на всички нас. Едно след друго сме заключили всичките си най-силни преживявания. По една или друга причина те са откъснати от времето, в което живеем. А от какво имам най-силна нужда — от един-единствен мъж, от любов и така нататък. Имам истински талант за това. — Усетих как изрекох тези думи навъсено като него преди малко. Станах и отидох до телефона.

— Какво правиш?

Набрах номера на Моли и отвърнах:

— Звъня на Моли. Тя ще попита: „Как е твоят американец?“ А аз ще отвърна: „Започнах авантюра с него.“ Авантюра — това е думата. Обичам тази дума, тъй изтънчена, тъй жизнерадостна. Е, тя ще ми каже: „Това не е най-разумната постъпка в живота ти.“ И аз ще отвърна: „Права си.“ Така връзката ще бъде „назована“ и ще мога да я заключа у себе си. Искам да чуя от нея тези думи. — Стоях и слушах как телефонният звън отеква в жилището на Моли. — Така гледам и на петте години от живота си… когато обичах един мъж и бях обичана. Разбира се, на онези години бях много наивна. Точка. Вече съм го заключила. След това последва период, когато търсех мъже, които да ми причиняват болка. Нужно ми беше. Точка. И това е заключено. — Телефонът у Моли продължаваше да звъни. — Известно време членувах в Комунистическата партия. Общо взето, грешка. И все пак интересно преживяване беше, а на човек не му се случват често интересни неща. Точка. И това е заключено у мен. — Никой не отговаряше у Моли, сложих обратно слушалката и рекох: — Ще трябва да го „назове“ друг път.

— Но няма да е вярно — отбеляза той.

— Сигурно. И все пак искам да го чуя.

Последва мълчание.

— А какво ще стане с мен, Анна?

Отвърнах, като се вслушвах в думите си, исках да разбера какво точно мисля:

— Ще се пребориш със състоянието си в момента. Ще станеш един много благ, мъдър, добър човек, когото хората навестяват, когато искат да чуят, че… добрата кауза изисква лудост.

— Боже мой, Анна!

— Реагираш, като че те обидих.

— Отново старата ни познайница, зрелостта! Е, няма да й се оставя да ме тормози.

— Ами да улегнеш е най-важното нещо.

— Не, не е.

— Бедни ми Сол, тогава никой не може да ти помогне, неминуемо ще си счупиш главата. Ами какво ще кажеш за всички прекрасни хора, които познаваме, петдесет-шейсетгодишните. Е, срещат се и такива… прекрасни, зрели, мъдри хора. Истински хора, както се казва, които излъчват спокойствие. И как са станали такива? Много добре знаем, нали? Всеки един от тях, по дяволите, е минал през емоционална криза. О, представи си само колко кървящи трупове се стелят по пътя към зрелостта на тези мъдри, спокойни хора от петдесетте нагоре. Просто не се става току-така мъдър, улегнал и така нататък, ако преди това поне трийсетина години не си бил пощурял канибал.

— Аз ще си остана канибал завинаги — изсмя се той все така навъсен.

— О, не. Отдалеч подушвам кой има данни да постигне улегналост и спокойствие на старини. Такива хора на трийсет се борят неистово, бълват огън и жупел, пускат сексуални откоси на всички страни. Но аз си те представям, Сол Грийн, виждам как живееш скромно и уединено в някое обикновено жилище и само от време на време благоразумно сръбваш старо, отлежало уиски. Да, виждам те, ти напълно ще развиеш заложеното у теб. Ще бъдеш един от онези жилави, набити, уравновесени възрастни хора с мъдро посребрели слепоочия в златистата, подстригана коса подобно застаряващ кафяв мечок. Освен това ще сложиш и очила. Ще станеш мълчаливец, което навярно ще се случи от само себе си. Съзирам дори и добре поддържана, умерено посребрена руса брадичка. Хората ще казват: Познаваш ли Сол Грийн? Това се казва човек! Каква сила! Какво спокойствие! Каква ведрост! И запомни, от време на време някой от труповете ще издава тих, изпълнен със самосъжаление стон — помниш ли ме?

— Искам да знаеш, че така наречените трупове винаги са били на моя страна и ако не разбираш тази проста истина, значи нищо не разбираш.

— О, да, много добре разбирам, но от това нещата не стават по-малко потискащи, щом жертвите с охота предлагат плътта и кръвта си.

— Потискаща ли? Аз правя добро на хората, Анна. Разбуждам ги, раздвижвам ги и им давам тласък да следват своя път.

— Глупости. Хората, които с охота стават жертви, сами са се отказали да бъдат канибали, не са толкова жилави, нито толкова безкомпромисни, че да поемат с лекота по благословения път към зрелостта и мъдро поклащащата се глава. Те съзнават, че са се предали. Всъщност те заявяват: Аз се предадох и с удоволствие ще отдам плътта и кръвта си заради теб.

— И после хрус, хрус, хрус! — възкликна той с толкова смръщено лице, че русите му вежди се сляха в бразда на челото, а зъбите му проблеснаха в гневна усмивка.

— Хрус, хрус, хрус! — повторих аз.

— Да разбирам ли, че ти не си канибал?

— Напротив, съм. Но от време на време предлагам помощ и съчувствие. Не, не съм светица. Аз съм от тези, които тикат камъка нагоре.

— Какво означава това?

— Има една огромна черна планина. Това е човешката глупост. Група хора са се нагърбили със задачата да тикат огромен камък нагоре по планината. Като го вдигнат на известна височина, някъде току избухне война или нелепа революция и камъкът пада надолу — не съвсем на дъното, защото винаги успява да се закрепи малко по-високо от предишната изходна точка. И така, тези хора отново напъват мишци и придвижват камъка нагоре. А в това време на самия връх на планината са се разположили неколцина велики мъже. От време на време те току хвърлят поглед надолу, поклащат глава и казват: „Да-а, сизифовците си вършат работата. А ние на свой ред ще размишляваме върху проблемите на космоса и перспективата светът да се насели с хора, които да не изпитват страх и омраза и да не убиват.“

— Хм-м-м. Е, ще ми се да съм от великите мъже на върха на планината.

— И двамата обаче имаме лошия късмет да сме от сизифовците.

И тогава той скочи от кревата, изпъна се, сякаш у него изщрака стоманена пружина, погледна с очи, пълни с омраза, тъй внезапна, като че бе натиснал бутон, и забръщолеви: „О, не, недей, о, не, аз няма да… аз не съм… аз, аз, аз.“ Рекох си — онзи, тъмният у него, се връща. Отидох в кухнята, взех бутилка уиски, върнах се, легнах на пода и започнах да пия, докато той говореше. Лежах на пода, наблюдавах златните отблясъци по тавана, вслушвах се в неравномерното потропване на проливния дъжд отвън и усещах как стомахът ми се свива от напрежение. Болната Анна отново се бе върнала. Аз, аз, аз, аз… подобно изстреляни от автомат откоси. Едновременно слушах и не слушах тази като че написана от мен реч, изпълнявана сега от друг. Да, това бях аз, Аз-ът на всеки един от нас. Аз. Аз. Аз. Аз съм. Аз съм. Аз ще. Аз не ще. Аз ще бъда. Аз искам. Аз. Той се мяташе напред-назад из стаята като звяр, като говорещ звяр, с буйни, резки движения, зареден с мощна енергия и непрестанно бълваше: аз, Сол, Сол, аз, аз искам. Зелените му очи бяха вторачени, без да виждат нищо, а устата му подобно лъжица или лопата, или автомат бълваше, изплюваше жестоки, парещи думи, думи като куршуми. „Аз няма да позволя да ме унищожат. Ти или някой друг. Няма да позволя да ме заключат, да ме заклещят в клетка, да ме опитомят, командват — млъкни, прави каквото ти се казва, знай си мястото — няма да ме… ще казвам каквото мисля, не ме е грижа за вашия свят.“ Усещах как изригналата у него тъмна енергия засяга всеки нерв у мен. Чувствах как мускулите на стомаха ми се стягат, как мускулите на гърба ми се опъват като струни. Лежах с бутилката уиски в ръка, отпивах непрестанно и усещах как мракът ме обгръща и аз слушам ли, слушам… Разбрах, че дълго бях лежала, навярно часове, докато Сол се мяташе и крещеше. От време на време казвах по нещо, подхвърлях някоя друга дума срещу изливащия се насреща ми словесен поток и също като машина, настроена от техник да спре при външен звук, той сякаш автоматично спираше, когато устата или металното отвърстие бе в готовност да изстреля поредния поток аз, аз, аз, аз, аз, аз. По едно време станах — без той да ме забележи, защото той изобщо не ме забелязваше освен като враг, на когото трябва да запуши устата — пуснах Армстронг отчасти заради себе си, вкопчих се отчаяно в чистите, топли звуци, търсейки успокоение и рекох: „Слушай, Сол, чуй.“ Той се понамръщи, свъси вежди и механично изрече: „Да? Какво?“ И веднага отново последва аз, аз, аз, аз, аз, аз, аз ще ви науча всички с вашия проклет морал и любов и закони, аз, аз, аз, аз. Спрях Армстронг и пуснах неговата музика, хладната, умозрителна, сдържана музика за мъже, които отхвърлят неблагоразумието и страстта и Сол за миг поспря, после приседна, сякаш мускулите на краката му бяха внезапно прерязани, и остана да седи, свел глава над гърдите си, притворил очи, заслушан в тихото, механично барабанене на Хамилтън, барабанене, което изпълни стаята, също както изстрелваните от него думи я бяха изпълвали, а сетне рече с нормален глас: „Боже мой, какво сме загубили, какво сме загубили, какво сме загубили, как можем да си го възвърнем пак, как можем да си го възвърнем пак?“ След този кратък миг на просветление видях как мускулите на краката му отново се стягат и го изтласкват нагоре и аз спрях музиката, защото сега той не чуваше нищо друго освен собствените си думи — аз, аз, аз — отново легнах и се заслушах в блъскащите се в стените и рикоширащи думи — аз, аз, аз — вслушвах се в разголеното его. Беше ми много зле, чувствах се като стегната топка пулсиращи мускули, а наоколо куршумите свистяха и трещяха и тогава за миг всичко се замъгли и се пренесох в кошмара си, където знаех, съвсем ясно съзнавах, че ме дебне войната и се затичах по пустата улица с изпоцапани бели сгради в безмълвния град, изпълнен с хора, смълчани в очакване, и тогава някъде съвсем наблизо малкият, грозен контейнер на смъртта избухна, плавно, полека, избухна в сгъстената от напрегнатото очакване тишина и разпръсна навред смърт, събори сградите, уби смисъла на живота, наряза на късове живата плът, а аз беззвучно запищях, без никой да ме чуе, тъй както всички други живи създания в безмълвните сгради беззвучно пищяха, без никой да ги чуе. Когато отворих очи след кошмара, Сол се бе облегнал на стената, притиснал гръб в нея, плътно прилепил мускули, и ме гледаше. Най-после ме бе видял. Отново бе дошъл на себе си, за първи път от няколко часа насам. Лицето му бе бледо, останало без капка кръв, а помътнелите му, трескави очи се бяха изпълнили с ужас, съзирайки ме да лежа долу и да се гърча от болка. Каза с нормален глас: „За бога, Анна, престани да гледаш така“, после гласът му потрепна и безумецът отново се върна, като този път нямаше само аз, аз, аз, аз, а аз срещу жените. Срещу жените тъмничари, съвестта и гласа на обществото. И тогава той насочи порой чиста омраза към мене само защото съм жена. Усещах се слаба и замаяна от изпитото уиски и долових в себе си слабо, крехко, замаяно чувство — обидата на предадената жена. О-о-о-о-ох, ти не ме обичаш, ти не обичаш, мъжете вече не обичат жените. О-о-о-о-ох! Посочих с розовия връх на показалеца отритната си бяла гръд с розов връх и започнах да лея слаби, замаяни, примесени с уиски сълзи за целия женски род. През сълзи забелязах как членът му се надига под джинсите, аз се овлажних и си помислих подигравателно, е, сега той ще ме люби, ще люби бедната, отритната Анна с наранената бяла гръд. След това той рече със скандализирания глас на хлапак, на моралист. „Анна, ти си пияна, стани от пода.“ Аз отвърнах през сълзи: „Няма!“, изпълнена със сладост от слабостта си. Тогава той почна да ме дърпа нагоре, едновременно скандализиран и сладострастен. Крайно възбуден, но несръчен като ученик, който за първи път се люби с жена, той проникна в мен и обзет от свян и страст, бързо свърши. Почувствах се незадоволена и му казах: „Бъди зрял мъж!“, като влязох в неговия тон, а той ми отвърна, отново скандализиран: „Анна, ти си пияна, наспи се да ти мине.“ После ме зави, целуна ме и излезе на пръсти от стаята подобно виноват ученик, горд от първото си чукане, и видях, видях как Сол Грийн, порядъчното американско момче, сантиментално и свенливо, е изчукало първата си жена. Лежах и се смеех, смеех се неудържимо. После заспах и се събудих засмяна. Не знам какво бях сънувала, но се събудих напълно безгрижна и видях, че той лежи до мен.

Тялото му беше студено и аз, преливайки от щастие, го взех в обятията си. Разбрах по особения вкус на обзелото ме щастие, че в съня си навярно съм летяла леко и безметежно, а това означаваше едно — аз няма вечно да бъда болната Анна. Като се събуди обаче, той беше изтощен от многочасовите крясъци „аз, аз, аз, аз“, лицето му бе бледо и измъчено и когато се измъкнахме от леглото и двамата бяхме уморени, така че пихме кафе в просторната кухня с ярки багри и безмълвно четохме вестници, без да сме в състояние да си кажем и дума. По едно време той рече: „Трябва да се заловя за работа.“ Но и двамата знаехме, че не ни е до работа сега. Върнахме се в леглото съвсем безжизнени от умора и толкова се стреснах от пълното му изтощение, че дори за миг ми се дощя да се върне Сол от предишната вечер, онзи, изпълнен с черна, сатанинска енергия Сол. Тогава той рече: „Не трябва да лежа.“ Потвърдих: „Така е.“ Но и двамата не помръднахме. После той се надигна или по-скоро изпълзя от леглото. Помислих си, Как ли ще намери сили да си тръгне, трябва му силен подтик. И макар присвиването в стомаха да ми подсказа как ще стане, бях любопитна да видя. Той заяви предизвикателно:

— Отивам да се разходя.

Отвърнах:

— Добре.

Той ме погледна крадешком и отиде да се облече, а после се върна. Попита ме:

— Защо не ме спреш?

Казах:

— Защото не искам.

Той добави:

— Ако знаеш къде отивам, би ме спряла.

Отговорих му, като усетих суровите нотки в гласа си:

— Знам, че отиваш при жена.

Той каза:

— Но не можеш да бъдеш сигурна, нали?

— Не, но това няма значение.

Стоеше на вратата, но при тези думи влезе неуверен. Изглеждаше заинтригуван.

Спомних си думите на Де Силва: „Исках да видя какво ще стане.“

Сол искаше да види какво ще стане. Аз също. Усетих как у мен се надига неудържимо любопитство, едновременно злобно и радостно, сякаш двамата със Сол бяхме две неизвестни величини, две неведоми сили, без собствена физиономия. Сякаш в спалнята бяха две напълно злонамерени същества и ако някой от нас внезапно се строполеше мъртъв или запишеше от болка, другият би казал: „Ами това е то, какво да се прави.“

— Нямало значение — повтори той, този път навъсено, но по особен начин — по-скоро опит да се навъси или пък повторение на нещо твърде познато, за да е убедително. — Казваш, че нямало значение, но следиш всяко мое движение като шпионин.

Отговорих безгрижно и весело почти през смях — смях, който приличаше на заглушена въздишка (бях чувала този смях у силно разстроени жени и сега го имитирах):

— Ти ме караш да се държа като шпионин.

Замълча за миг, сякаш се ослушваше и чакаше да му подадат следващата реплика от магнетофонен запис:

— Няма да позволя на никоя жена в света да ме върже. Никога не съм бил вързан, няма и да бъда.

Изрече „никога не съм бил вързан, няма и да бъда“ бързо, сякаш на ускорен запис.

Тогава казах със същия убийствено весел, злобен глас:

— Ако под „вързан“ разбираш, че жената до теб знае всяко твое действие, то значи, вече си вързан.

Чух се отстрани как завърших думите си със слаб, гаснещ и все пак тържествуващ глас.

— Ти така си мислиш — отвърна той злъчно.

— Знам го със сигурност.

Разговорът се изчерпа и двамата се изгледахме с любопитство. Казах:

— Е, поне няма да се налага да повтаряме тези неща.

Той натъртено отвърна:

— Надявам се. — След тези думи припряно излезе, придобил тонус от престрелката.

Стоях и си мислех, Ще разбера истината, ако се кача и погледна в дневника му. Знаех обаче, че няма да го направя и че никога повече няма да го сторя. Това бе приключило. Почувствах се много зле. Отидох в кухнята за кафе, но вместо кафе си налях малко уиски. Огледах кухнята — обляна в светлина, блеснала от чистота. Изведнъж безумно ми се зави свят. Цветовете бяха прекалено ярки, като че пареха. Внезапно всички дефекти в кухнята, която иначе толкова обичах, ми се набиха на очи — пукнатината в блестящия бял емайл, прахта по полицата, избелялата боя. Обзе ме усещане за неуютност и неприветливост. Трябва пак да боядисам кухнята, но то няма да промени това тъй старо жилище с ронещи се стени в рушаща се къща. Угасих осветлението в кухнята и се върнах в стаята. Скоро и тя започна да ми се вижда неприветлива като кухнята. Червените завеси се открояваха с безвкусно ярък, дори зловещ блясък, а белите стени бяха потъмнели. Крачех напред-назад из стаята, оглеждах стените, завесите, вратата и ми се повдигаше от заобикалящата ме материалност, а цветовете ме пронизваха с пареща безплътност. Вглеждах се в стаята, както бих се вглеждала в лицето на близък познат, да открия следи от напрежение и безпокойство. Например в собственото си лице или в лицето на Сол, когато бях наясно какво не е наред под спокойното ми, приветливо изражение или под израза върху широкото, открито, румено лице на Сол — ала кой би могъл да разгадае (ако не се е сблъсквал с проблема) онзи взрив от вероятности, стаени в съзнанието му? Или лицето на някоя жена във влака, когато по свъсеното чело или по внезапния спазъм на болка разбирам колко объркан живот се таи в нея и се чудя как хората все пак се държат дори при най-голямо сътресение. Подобно на кухнята, голямата стая вече не е удобният пашкул, където се скривам от света — отвсякъде безброй дреболии ми се натрапват, сякаш безброй врагове дебнат кога ще отклоня поглед, за да се промъкнат тихо отзад и да ме нападнат. Бравата иска лъскане, прахоляк се е разстлал по бялата мазилка, избеляла жълтеникава ивица се е проточила по червените завеси, масата, скрила старите ми тетрадки, е започнала да се лющи — тези дреболии изпълниха съзнанието ми, обсебиха ме, заляха ме с горещи вълни и предизвикаха световъртеж и гадене. Съзнавах, че трябва да легна и отново се наложи пълзешком да се добера до кревата. Мушнах се в леглото и преди още сънят да ме е оборил, усетих, че прожекционният оператор вече ме очаква.

Усетих и какво точно ще ми каже. Това усещане бе като прозрение. През изминалите седмици на безумие и безтегловност тези мигове на просветление проблясваха един подир друг, но по никакъв начин не бях в състояние да ги облека в думи. И все пак миговете на просветление бяха тъй ярки и властни — подобно внезапните прозрения насън, които не те напускат и наяве — че посланията им завинаги се превръщат в неизменна част от усещането ми за живота. Думи. Думи. Размествам произволно думите с надеждата, че някое словосъчетание, дори съвсем случайно, ще изрази това, което искам да кажа. Може би музиката би била по-красноречива? Но музиката атакува стихийно вътрешния ми слух, тя не е моят свят. Всъщност същинското преживяване не подлежи на описание. С горчивина си мисля, че като в старомоден роман няколко звездички (******) могат да свършат по-добра работа. Или някакъв условен знак — да речем, кръгче или квадратче. Каквото и да е, само не думи. Всички, които са се озовавали в онази дълбока яма вътре в себе си, където думите, схемите, стереотипите, изобщо редът напълно се разпадат, ще разберат какво имам предвид, а на останалите ще им е непонятно. Някои, озовали се там, после отхвърлят преживяването с ужасна ирония, с ужасно презрение. Но тук не става дума да се съпротивляваш на усещането, да го отричаш или да го класифицираш като добро или лошо, а просто да съзнаваш, че то е неизменно у теб, част от теб. Нужно е да му се поклониш, така да се каже, като на отколешен враг: Добре де, знам, че си там, но трябва да се съобразяваме с правилата, нали? И навярно самото ти съществование се основава именно на това — да се запазят правилата, да се създадат стереотипи. Мислил ли си за това?

Така че, искам да кажа, че преди още да ми се яви сънят, аз „прозрях“ защо ми е необходимо да сънувам, какво ще ми каже операторът и какво трябва да запомня. Тъй като предварително знаех всичко, сънят беше нещо като словесно описание на отминала случка или обобщение на наученото, за да се изтъкнат акцентите.

Още в самото начало на съня операторът заяви много делово с гласа на Сол: „Сега да видим наново всички епизоди.“ Притесних се, защото се уплаших, че отново ще видя филмите по същия начин — като лъскави и нереални. Този път обаче, макар да бяха същите филми, те имаха друго внушение, което в съня си нарекох „реалистично“ — бяха някак нешлифовани, натуралистични, непоследователни като стар руски или немски филм. Дълги поредици се нижеха в много забавен кадър и аз, напълно прехласната, забелязвах подробности, на които преди никога не бях обръщала внимание. Операторът постоянно ми казваше, след като схванех нещо, което той намираше за важно: „Точно така, мадам, точно така.“ И понеже той насочваше вниманието ми, много от предишните акценти в живота ми сега се изнизваха бързо и изглеждаха незначителни. Групата под евкалиптовите дървета, Ела, легнала в тревата с Пол, Ела, пишеща романи, Ела, копнееща да умре в самолета или пък простреляните от Пол гълъби — всичко това бе отминало, беше се претопило в общото, отстъпило бе място на важното. Сега наблюдавах внимателно, без да изпускам нито едно движение, как мисис Бутби стои в кухнята на хотела в Машопи — с изхвръкнал изпод корсета едър ханш подобно стелаж, с тъмни петна пот на ръкавите под мишниците, със зачервено от тревога лице — реже на тънки парчета месото на различни птици и животни и същевременно се вслушва в жестоките младежки закачки и още по-жестокия смях, които долитат иззад стената. Дочух и тананикането на Вили досами ухото си — монотонното му, отчайващо самотно тананикане. После наблюдавах Вили на забавен кадър — по няколко пъти, за да не забравя никога картината — как хвърля към мен продължителни, огорчени погледи, докато флиртувам с Пол. Или пък как мистър Бутби, едрият мъж на бара, поглежда към дъщеря си в компанията на младия й приятел. Забелязвам ревнивия му, но незлоблив поглед, който мята към младежа, преди да извърне очи и да вземе празна чаша да я напълни. Видях и как мистър Латимор, седнал с чаша на бара, внимателно избягва погледа на мистър Бутби и се вслушва в смеха на красивата си червенокоса съпруга. Отново и отново го виждах да се навежда и с разтреперана от пиене ръка започва да гали рунтавото рижо куче, да го гали ли, гали. „Схващаш ли?“, запита операторът и завъртя поредните кадри. Видях Пол Танър да се прибира у дома в ранното утро, енергичен и делови, за да прикрие колко е гузен, видях го как среща погледа на жена си, когато тя застава пред него, с престилка на цветчета, с доста смутен и умолителен вид, а децата закусват, преди да отидат на училище. Тогава той се извърна намръщен и се качи горе да си вземе чиста риза от рафта. „Схващаш ли?“, попита пак операторът. След това филмът се завъртя много бързо, заниза се скоростно като сън, показвайки лица, които съм виждала еднократно по улицата и съм забравила, спря се върху бавното движение на ръка, движението на две очи, все кадри, които подсказваха едно и също — филмът вече бе извън личните ми преживявания, извън тези на Ела, извън тетрадките, защото нещата се бяха смесили. И вместо да виждам отделни сцени, хора, лица, движения, погледи, всичко се сливаше в едно. После филмът отново забави темпо и показа поредица кадри — как ръка на селянин хвърля семена в браздата или как се стичат капки вода по лъскава скала и я подриват, как войник стои изправен на каменист хълм в лунната светлина, стои неотстъпно с готова за стрелба пушка в ръка. Или пък как жена лежи будна в мрака и си повтаря: Не, няма да се самоубия. Няма, няма.

Операторът се беше умълчал и аз му извиках: „Достатъчно“, но той не отвърна, така че аз протегнах ръка и сама загасих прожекционния апарат. Сънят ми продължаваше и аз прочетох какво бях написала сама на една страница: тези кадри бяха за героизма, но не за героизма, какъвто винаги съм си го представяла, а за един прозаичен, горчив героизъм, който е в основата на всеки живот, защото неправдата и жестокостта са в основата на живота. И ако досега съм се взирала само в действително героичните, красивите и умните, то е само защото не съм приемала, че неправдата и жестокостта са в основата на живота и затова не съм приемала и че този прозаичен стоицизъм е по-велик от каквото и да било.

Погледнах написаните от мен думи, към които бях много критична, и ги занесох на Мама Шугър. Казах й:

— Пак опряхме до стръкчето трева, което ще поникне сред късовете ръждясала стомана хиляди години след като бомбите са се взривили и земната кора се е разтопила. Защото силата на волята в стръкчето трева е съвсем същата като прозаичния, горчив стоицизъм. Не е ли така? (Усмихвах се саркастично в съня си, защото усещах клопката.)

— Е, и? — запита тя.

— Там е работата, не съм склонна да отдам кой знае каква почит на някакво си стръкче трева, дори сега.

При тези думи тя се усмихна. Изглеждаше непоклатимо уверена в креслото си, но пораздразнена от моята несхватливост и неспособност да доловя най-важното. Да, имаше вид на припряна домакиня, сбъркала нещо с гозбите или изостанала с графика си.

И тогава се събудих. Беше късно следобед и стаята бе студена и тъмна. Чувствах се потисната. Чувствах се като бяла женска гръд, пронизана от безброй жестоки, мъжки стрели. Изпитвах болезнена нужда от Сол, желание да му се нахвърля, да го обиждам и наричам какво ли не. Тогава, разбира се, той би казал: О, бедната Анна, съжалявам, и после ще се любим.

Ето един кратък разказ, кратък роман, комичен и трагикомичен: Една жена, ужасена от склонността си изцяло да се отдава на един-единствен мъж, решава да се освободи от своята зависимост. Съзнателно започва да спи с двама любовници, като ги редува през нощ — усещането за свобода ще дойде, когато почувства, че и с двамата й е еднакво добре. Двамата мъже започват инстинктивно да долавят съществуванието на другия. Единият, подтикнат от ревност, се влюбва дълбоко в нея, а вторият става сдържан и предпазлив. Въпреки първоначалните си твърди намерения обаче тя не може да устои и силно обиква влюбения в нея мъж и охладнява към сдържания. Въпреки това, макар и отчаяна, че не е постигнала желаната свобода, тя обявява на двамата мъже, че вече е напълно еманципирана, че най-после е достигнала идеала на пълно сексуално и емоционално удовлетворение от двама мъже. Хладният и предпазлив мъж е заинтригуван от това признание и прави абстрактни, интелектуални заключения относно женската еманципация. Мъжът, когото всъщност тя обича, я напуска, дълбоко засегнат и ужасен. Тя остава с мъжа, когото не обича и който не я обича, и двамата се впускат в интелектуални, психологически разговори.

Идеята за такъв разказ ме заинтригува и започнах да мисля как да го напиша. Как например би се променил разказът, ако героинята ми е Ела, а не самата аз? Не бях мислила за Ела от доста време и си дадох сметка, че тя, разбира се, междувременно се е променила, развила е например по-силни защитни реакции. Видях я с променена прическа — отново с опъната и вързана отзад коса, което й придаваше строг вид. И дрехите й бяха различни. Наблюдавах я как се движи из стаята ми, а после си я представих как се държи със Сол — предполагам, много по-интелигентно от мен, по-сдържано например. След малко усетих, че отново върша нещо добре познато — създавам образа на „третия“, на жената, по-добра от мен. Съвършено ясно виждах в кой момент Ела се отдалечава от реалността, отклонява се всъщност от действията, продиктувани от вътрешната й природа, и се придвижва към проявленията на една по-великодушна личност, несвойствени за нея. Но не изпитвах неприязън към този нов образ, който създавах. Помислих си, че твърде вероятно тези прекрасни великодушни проявления, които виждаме само във въображението си, могат да се превърнат в действителност просто защото се нуждаем от тях и си ги представяме. И тогава започнах да се смея поради разминаването между въображаемите ми представи и това, което всъщност представлявах аз, да не говорим какво представлява Ела.

Чух Сол да се качва по стълбата и ме загложди любопитство с коя своя същност ще се появи сега. Щом го зърнах, въпреки болнавия му и уморен вид, разбрах, че този ден злите духове вече няма да се появят в стаята ми. А може би никога повече няма да се явят, защото бях наясно какво се кани да ми каже.

Сол приседна в крайчеца на леглото и рече:

— Странно е, че се смееш. Мислех за теб, докато се разхождах.

Представих си го как се е скитал по улиците, ровил се е в хаоса на въображението си и е търсел спасение за нас, като се е вкопчвал в идеи или откъслечни фрази. Попитах го в очакване да заговори наставникът у него:

— Е, и какво си мислеше?

— Защо се смееш?

— Смея се, защото си представям как си се лутал из един безумен град и си си блъскал главата да измислиш някакви нравоучителни максими за общото ни спасение, които много приличат на афоризмите в кутиите с коледни бисквити.

Той отвърна сдържано:

— Жалко, че тъй добре ме познаваш. Надявах се да те изненадам със самообладанието и остроумието си. Наистина „афоризми в кутиите с коледни бисквити“ е съвсем точно казано.

— Добре тогава, да ги чуем.

— Първо на първо, Анна, ти не се смееш достатъчно. Мислих по този въпрос. Момичетата се смеят. Стариците се смеят. А жените на твоята възраст не се смеят, вие сте дяволски дълбоко погълнати от сериозния проблем да се живее.

— Но аз всъщност току-що примирах от смях… смеех се на представите за свободни жени. — Накратко му разказах сюжета на разказа си, а той седеше и ме слушаше с иронична усмивка. Накрая рече:

— Нямах предвид умозрителен смях, а спонтанен.

— Ще го включа в дневния ред.

— Не ми говори така. Слушай, Анна, ако не ни крепи увереността, че това, което включваме в дневния ред, ще се осъществи, за нас няма спасение. Спасението ще дойде от това, което с най-твърди намерения включваме в дневния ред.

— Значи трябва да се придържаме към собствената си програма.

— Да, трябва да се придържаме към собствената си красива, неизпълнима програма.

— Добре тогава. Какво следва?

— Второ, не можеш да продължаваш така, трябва отново да започнеш да пишеш.

— Ако съм в състояние, непременно ще започна.

— Не, Анна, това не е отговор. Защо не напишеш този разказ, който току-що ми разправи? О, не, не искам да слушам всички дивотии, които обикновено ми разправяш… кажи ми само с едно кратко изречение защо няма да го напишеш. Щом искаш, наричай думите ми коледни бисквитени афоризми, но докато се разхождах, си мислех, че ако опростиш нещата в съзнанието си и ги сведеш до кратки обобщения, ще успееш да добиеш цялостна представа за всичко и да се справиш.

Започнах да се смея, но той ме сряза:

— Анна, ти наистина ще полудееш, ако не предприемеш нещо.

— Добре. Не съм в състояние да напиша този разказ или който и да било, защото щом седна да пиша, някой влиза в стаята, надзърта през рамото ми и ме прекъсва.

— Кой? Не знаеш ли?

— Разбира се, че знам. Може да е китайски селянин. Или някой от бойците на Фидел Кастро. Или пък алжирски войник. Или мистър Матлонг. Появяват се в стаята ми и заявяват: защо не напишеш нещо за нас, вместо да си губиш времето с драсканици?

— Много добре знаеш, че те не могат да ти кажат подобно нещо.

— Така е, прав си. Но ти разбираш какво имам предвид. Това проклятие тегне над всички ни.

— Да, знам. Но аз, Анна, ще те накарам да започнеш да пишеш. Вземи лист хартия и молив.

Сложих бял лист на масата, взех молив и зачаках.

— Няма значение, ако не успееш веднага. Защо си толкова самонадеяна? Просто започни да пишеш.

Обзе ме паника и мозъкът ми се скова. Оставих молива. Видях как той се е втренчил в мен и ме притиска, настоява… и отново взех молива.

— Щом е така, аз ще измисля първото ти изречение. У теб се крият две жени, Анна. Пиши сега: Двете жени бяха сами в лондонското жилище.

— Да не очакваш да започна роман с изречението „Двете жени бяха сами в лондонското жилище“?

— Защо го казваш така? Вземи го напиши, Анна.

Написах го.

— Ти ще напишеш тази книга, ще я напишеш, ще я довършиш.

Попитах:

— Защо е толкова важно за теб да я напиша?

— О-о-о! — възкликна той с отчаяна самоирония. — Уместен въпрос. Ами защото ако ти успееш, аз също ще успея.

— Искаш ли да измисля първото изречение на романа ти?

— Добре, кажи го.

— На каменист хълм в Алжир един войник гледаше как пушката му проблясва на лунната светлина.

Той се усмихна.

— Аз мога да напиша такъв роман, но ти не би могла.

— Напиши го тогава.

— При едно условие — ако ми подариш новата си тетрадка.

— Защо?

— Защото ми трябва. Това е.

— Добре.

— Трябва да си тръгна, Анна, нали разбираш?

— Да.

— Тогава ми сготви нещо. Никога не съм си представял, че мога да кажа на жена „сготви ми“. Мисля, че щом съм в състояние да изрека тези думи, то е все пак малка крачка към онова, което обикновено наричат зрялост.

Сготвих, после заспахме. На сутринта се събудих първа и видях, че в съня лицето му изглежда слабо и болнаво. Реших, че е невъзможно да си тръгне сега, няма да го пусна, състоянието му не позволява.

Той отвори очи и усетих как се боря с желанието да му кажа: Не може да си тръгнеш сега. Трябва да се грижа за теб. Всичко бих сторила, само кажи, че ще останеш при мен.

Усещах, че той се бори със собствената си слабост. Чудех се какво ли би станало, ако в началото на прекараните заедно седмици той не бе обвил шията ми неволно в съня си. И ми се прииска отново да обвие ръце около шията ми. Лежах и се борех със себе си да не го докосна, също както той се бореше със себе си да не търси от мен съчувствие, ала същевременно си мислех колко е странно, че един жест на великодушие и разбиране може да е и погрешен ход. Съзнанието ми се замъгли от изтощение и в това състояние у мен надделя пронизващото ме съчувствие и аз го взех в обятията си с мисълта, че греша. Той веднага се притисна в мен в миг на истинска близост. После изведнъж моята преднамереност го скова и той промърмори с детински глас: „Сол е добро момче“, но не така, както е шепнел на майка си, защото тези думи не бяха негови, а заимствани от литературата. Изрече ги сладникаво, пародийно. Но не съвсем. Като се взрях обаче в него, видях как върху изостреното му, болнаво лице първо се изписа сантиментална изкуственост, която съответстваше на думите му, после то се сгърчи в болезнена гримаса. А накрая, когато Сол забеляза, че го гледам ужасена, сивите му очи се присвиха с искрящо от омраза предизвикателство и ние се погледнахме безпомощни заради взаимния си срам и унижение. След това лицето му се отпусна. Той заспа за няколко секунди, съзнанието му се замъгли като моето преди това, точно преди да се наведа да го обгърна с ръце. След миг той с усилие прогони съня, изпънат като струна и войнствен се изтръгна от обятията ми, огледа стаята с опитно, зорко око в търсене на врага, после се изправи. Сякаш всички тези действия той направи с едно-единствено движение, толкова невероятно бързо се редуваха реакциите му.

После каза:

— Досега никой от нас не е падал толкова ниско.

Отвърнах:

— Така е.

— Е, всичко това вече се извъртя като на филм.

— Достигна своя край и ще бъде заключено.

Отиде горе да прибере малкото си вещи в чантата и куфарите.

Скоро слезе и се облегна на вратата на голямата ми стая. Това беше Сол Грийн. Пред мен стоеше Сол Грийн, мъжът, който се бе появил в жилището ми преди няколко седмици. Бе облякъл новите, тесни дрехи, които си бе купил, за да отиват на отслабналата му фигура. Беше спретнат, сравнително дребен мъж с подчертано широки рамене, с изпъкнали скули на извънредно отслабналото лице, но внушаваше усещане, че тялото му е здраво и силно и че той отново ще се превърне в силен, широкоплещест мъж, когато се пребори с болестта и оздравее напълно. Видях как до дребния, слаб, рус мъж с мека, подстригана руса коса, с болнаво, прежълтяло лице се възправя силен, жилест, загорял здравеняк подобно сянка, която скоро ще погълне дребната фигура. В този миг Сол изглеждаше готов да действа, олекнал, пъргав, ловък. Стоеше изправен пред мен, пъхнал палци в колана, опънал надолу пръсти подобно стрели (позата му ефектно пародираше позата на женкар), и излъчваше насмешливо предизвикателство, а хладните му сиви очи гледаха зорко, но доста дружелюбно. Чувствата ми към него, които ме изпълниха в този миг, бяха като към брат — независимо колко се отдалечавахме един от друг, колко дълго сме разделени, ние винаги ще бъдем една и съща плът и ще имаме сходни мисли.

Той каза:

— Напиши ми първото изречение в тетрадката.

— Нима искаш да го напиша собственоръчно?

— Да, напиши го.

— Защо?

— Ами ти си от отбора.

— Не мисля. Мразя отборите.

— Помисли си само. Такива като нас ги има по света и ние разчитаме един на друг, макар да не се познаваме. Все пак ние непрекъснато разчитаме един на друг. Ние сме от един отбор, ние сме тези, които не се предават, които ще продължат борбата. Слушай, Анна, понякога попадам на някоя книга и си казвам: Е, ти пръв си я написал, така ли? Браво на теб. Добре, тогава не се налага и аз да я пиша.

— Съгласна съм, ще ти напиша първото изречение.

— Добре. Напиши го, аз ще дойда да взема тетрадката и да ти кажа сбогом, защото след малко потеглям.

— Къде отиваш?

— Добре ти е известно, че не знам.

— Някой ден трябва да разбереш.

— Добре де, добре, но още не съм узрял, нали не си забравила?

— Може би е по-добре да се върнеш в Америка.

— Защо не? Любовта е една и съща по целия свят.

Аз се засмях и отидох да взема красивата нова тетрадка, а той слезе долу. Взех я и написах: „На каменист хълм в Алжир един войник гледаше как пушката му проблясва на лунната светлина.“

[На това място почеркът на Анна свършваше и нататък златната тетрадка бе изписана с почерка на Сол Грийн — това бе откъс от новела за алжирски войник.]

Войникът бе земеделец и съзнаваше, че усещанията му за живота напълно се разминават с това, което се очаква от него да изпитва. Кой го очаква? Някакви невидими те, в които можеше да се включи Бог, или Държавата, или Законът, или Общественият ред. Този войник бе пленен, изтезаван от французите, а после избяга, присъедини се към алжирската армия и се озова в ролята на човек, който изтезава френски войници по заповеди отгоре. Съзнаваше, че в тази му роля от него се очаква да изпитва нещо, което обаче не изпитваше. Късно една нощ обсъди душевното си състояние с един френски затворник, когото бе изтезавал. Френският затворник беше млад интелектуалец, студент по философия. Този младеж (двамата разговаряха тайно в килията на затворника) се оплака, че се чувствал заключен в интелектуален затвор. Усещал — при това с години — че всяка възникнала у него мисъл или чувство мигновено попадала в определена категория, едната обозначена „Маркс“, а другата „Фройд“. Мислите и чувствата му, оплака се той, приличали на мраморни топчета, които неизменно се търкулват в точно определени процепи. На младия алжирски войник това се стори много интересно. При него нещата не стояха така и той каза, че него го тревожело — макар всъщност да не го тревожело чак толкова, но мислеше, че би трябвало — че всичко, което мисли и чувства, напълно се разминава с очакванията от него. Алжирският войник заяви, че завиждал на французина — или по-скоро чувстваше, че би трябвало да му завижда. На свой ред французинът каза, че най-искрено завиждал на алжиреца: щяло му се поне веднъж, един-единствен път в живота да го осени мисъл и чувство, които са негови собствени, спонтанни, неконтролирани, не наложени от Дядо Фройд или Маркс. Гласовете на двамата се повишиха и надхвърлиха границата на благоразумието, и по-специално се повиши гласът на френския студент, който направо крещеше срещу участта си. Командващият офицер дойде и завари алжиреца да разговаря по братски със затворника, когото би трябвало да охранява. Тогава алжирският войник заяви: „Сър, изпълних това, което ми наредихте — изтезавах го. Вие обаче не ми казахте да не разговарям с него.“ Командващият офицер реши, че войникът е шпионин, вербуван по време на престоя си в затвора. Заповяда да го разстрелят. На другата сутрин алжирският войник и френският студент бяха изправени заедно за разстрел на хълма, застанали един до друг с огрени от изгряващото слънце лица.)

[По-късно тази новела бе издадена и пожъна голям успех.]

Свободни жени 5

Моли се омъжва, а Анна има нова връзка

Когато Джанет за първи път попита дали може да постъпи в училище с пълен пансион, Анна отговори уклончиво. Тя ненавиждаше подобни училища. След като проучи различните „прогресивни“ училища, отново се опита да разубеди Джанет. Междувременно обаче Джанет бе довела вкъщи своя приятелка, която вече бе постъпила в пансион, за да й помогне да убеди майка си. Двете деца, с блеснали очи, макар и притеснени, че Анна може да не се съгласи, си бъбреха за униформи, спални помещения, училищни излети и така нататък. Тогава Анна проумя, че Джанет в никакъв случай не иска да учи в „прогресивно“ училище. Всъщност дъщеря й заяви: „Искам да бъда обикновена, не като теб.“ Тя бе видяла какво представлява светът на хаоса, на експеримента, където хората живеят ден за ден подобно постоянно мятащи се топки на върха на порещи вълните джетове, наострили сетива за всяко ново чувство или преживяване и бе решила, че такъв живот не й допада.

Анна каза:

— Джанет, нима не съзнаваш колко различно ще е всичко от досегашния ти живот? Ще трябва да се разхождаш с деца, строени в колона като войници, да се обличаш като всички останали, да вършиш всичко в точно определен час. Ако не внимаваш, накрая може да заприличаш на консервена кутия, досущ като всички останали.

— Да, знам — отвърна тринайсетгодишното момиче с усмивка. Усмивката й означаваше: знам, че ненавиждаш всичко това, но защо и аз трябва да го ненавиждам?

— Това ще предизвика у теб вътрешен конфликт.

— Не мисля — отговори Джанет и внезапно се намръщи в знак на несъгласие, че може дотолкова да е усвоила начина на живот на майка си, че новата ситуация да предизвика у нея вътрешен конфликт.

Когато Джанет постъпи в пансиона, Анна осъзна колко много се е уповавала на дисциплината, заради това, че има дете — да става в определен час сутрин, да не си ляга много късно вечер, за да може да се събуди рано, ежедневно да осигурява храна, да контролира настроенията си, за да не разстройва детето.

Сега бе сама в огромния апартамент. Трябваше да се премести в по-малък. Не искаше пак да дава стая под наем, защото мисълта за поредно преживяване като това с Рони и Айвър я плашеше. Всъщност се плашеше, че се плаши от подобна мисъл — какво става с нея, та се пази от сложни взаимоотношения с хората, пази се да не се обвърже? Това бе отстъпление от принципите й. И тя прибягна до компромис — ще остане в апартамента още година. Ще даде стая под наем. Ще си потърси подходяща работа.

Сякаш всичко се бе променило. Джанет я нямаше. Марион и Томи бяха заминали за Сицилия на разноски на Ричард, като бяха взели със себе си куп книги за Африка. Възнамеряваха да посетят Долчи, за да видят дали ще могат, както се изрази Марион, „да направят нещо за бедното създание. Знаеш ли, Анна, непрестанно си държа негова снимка на бюрото“.

Моли също бе останала сама в празната си къща, след като втората жена на бившия й съпруг й бе отнела сина. Тя покани синовете на Ричард да й гостуват. Ричард бе във възторг, макар все още да твърдеше, че синът им е ослепял заради нейния начин на живот. Моли се грижеше за момчетата, когато Ричард замина за Канада със секретарката си във връзка с финансирането на три нови стоманодобивни завода. Пътуването беше нещо като меден месец, тъй като Марион вече се бе съгласила на развод.

Анна установи, че по-голямата част от деня й преминава в пълно безделие. Реши, че само мъж може да я излекува и си го предписа като лекарство.

Позвъни й познат на Моли, за когото приятелката й не можела да отдели време поради ангажиментите си със синовете на Ричард. Познатият се казваше Нелсън и бе американски сценарист, когото Анна бе срещнала у Моли, и няколко пъти бе вечеряла с него.

Когато позвъни на Анна, той й заяви:

— Трябва да те предупредя за рисковете от среща с мен. Има опасност да реша за пореден път, че жена ми е невъзможна.

Докато вечеряха, разговаряха главно за политика.

— Разликата между един червен в Европа и червен в Америка е, че в Европа червеният обикновено е член на Комунистическата партия, а в Америка такъв човек никога не слага партиен билет в джоба си от предпазливост или страх. В Европа има комунисти и симпатизанти. А в Америка има комунисти и бивши комунисти. Аз съм от бившите. Не искам да се забърквам в повече неприятности от тези, които имам в момента. Е, като изясних позицията си, ще ме поканиш ли тази вечер на гости?

Анна си мислеше, Човек върши истински грях спрямо себе си, като се опитва да си внуши, че второкачественото, до което се докосва, е нещо повече от действителното второ качество. Но каква полза вечно да копнее за Майкъл?

Така че прекара нощта с Нелсън. Той бе изпаднал, както тя бързо установи, в тежка сексуална криза. От любезност обаче се съгласи, че няма нищо особено обезпокоително. На сутринта се разделиха като приятели. И тогава я връхлетя тежка депресия и заплака безпомощно. Каза си, че ще си помогне, ако не остава сама, а се обади на някой мъж от приятелите си. Но не го стори — не бе в състояние да види когото и да било, а най-малкото да започва нова връзка.

Установи, че прекарва времето си по много странен начин. Открай време четеше купища вестници, журнали и списания. Страдаше от порока на хората като нея и искаше да знае всичко, което става по света. Но сега, щом се събудеше сутрин късно и си изпиеше кафето, сядаше на пода в голямата стая, ограждаше се с всевъзможни ежедневници и седмични списания и започваше да ги чете бавно, по няколко пъти. Опитваше се да сглоби нещата в съзнанието си. Докато по-рано четеше, за да добие обща представа за събитията по света, сега предишната логична, подредена картина напълно й се изплъзваше. В съзнанието й сякаш се блъскаха какви ли не противоречия и трябваше непрестанно да съпоставя едни с други обстоятелства и събития. Вече не ставаше дума за логика на събития и евентуалните им последствия. Сега сякаш тя, Анна, се бе превърнала в координационен център и от всички страни я връхлитат безброй всевъзможни факти и ако не съумее да ги претегли и балансира, ако пропусне нещо, този център ще рухне. Например улавяше се да се взира с недоумение в твърдение като: „Рискът от подпалване при термална радиация на 10 МТ повърхностно изригване се разпростира в окръжност с радиус повече от 25 мили. Пожар в окръжност с радиус 25 мили обхваща площ от 1900 квадратни мили и ако оръдието експлодира близо до набелязания обект, тази окръжност ще включи най-гъсто населените сектори на обстрелвания комплекс, което означава, че при определени ясни атмосферни условия всичко и всички в рамките на тази огромна територия вероятно ще бъдат изложени на сериозен термален риск и мнозина ще бъдат унищожени в холокоста.“ Сега обаче не само думите й се струваха ужасни, а и това, че не проумяваше как значението им се съотнася със следното: „Аз съм човек, който непрестанно подкопава възможностите си за бъдещето, защото съм се фокусирала върху безброй алтернативни гледни точки.“ И тя се взираше в тези две поредици думи, докато самите думи сякаш се откъсваха от страниците и изчезваха, сякаш се отдалечават от собственото си значение. И все пак значението им оставаше, без думите да го потвърждават и вероятно бе и още по-ужасно (макар да не можеше да каже защо), тъй като думите вече не го ограничаваха. И сега, когато двете поредици думи я надвиха, тя ги отмести и насочи вниманието си към друга: „В Европа не осъзнават достатъчно ясно, че не съществува статукво в Африка в настоящото й състояние.“ „Формализмът според мен (не някакъв неонеоромантизъм, както твърди мистър Смит) ще се наложи в близко бъдеще.“ И тъй, тя прекарваше часове, седнала на пода, изцяло приковала вниманието си върху фрагменти печатно слово. Наскоро след това я погълна друго занимание. Започна внимателно да изрязва пасажи от вестниците и списанията и да ги прикрепя на стените с кабарчета. Белите стени на голямата стая се обсипаха с малки и големи изрезки. Тя бавно обхождаше стените и оглеждаше закачените откъси. Когато й свършиха кабарчетата, си помисли, че е глупаво да продължава. Въпреки това си облече палтото, излезе да купи две кутийки кабарчета и методично закачи на стената все още неприкрепените изрезки. Ала вестниците продължаваха да прииждат, голяма, плътна купчина печатно слово се струпваше всяка сутрин на прага й и тя всяка сутрин сядаше, впускаше се в битката да подреди новата канара материали и току отиваше да купи още кабарчета.

Реши, че полудява. Това бе сривът, който бе предусещала, разпадът, „пропукването“. И все пак си мислеше, че изобщо не е луда. По-скоро хората, които не бяха обсебени като нея от отразявания в пресата варварски свят, не съзнаваха, че е въпрос на живот и смърт нещо да се направи. Същевременно съзнаваше, че обезумява. И макар да не можеше да престане маниакално внимателно да изчита купищата преса, да изрязва пасажи и да ги закача по стените, ясно съзнаваше, че щом Джанет се върне от пансиона, отново ще стане Анна, Анна с чувство за отговорност, и тогава настоящата обсебеност ще изчезне. Съзнаваше, че разумът и чувството на отговорност на майката са далеч по-важни от необходимостта да проумее света. И че двете неща са взаимосвързани. Никога няма да успее да проумее света, да внесе в него порядък с думи, да го „назове“, ако майката на Джанет не остане жена с чувство на отговорност.

Мисълта, че Джанет ще си дойде след месец, я човъркаше, въпреки че бе напълно обсебена от вестникарските факти. Именно това я подтикна да потърси четирите тетрадки, които бе захвърлила след злополуката с Томи. Дълго разлиства страниците, но не почувства тетрадките като част от себе си. Усещаше, че някакво чувство за вина, което не проумява, я отдалечава от тях. Разбира се, това чувство за вина идва от Томи. Тя не бе сигурна и никога нямаше да бъде сигурна дали това, че Томи прочете тетрадките не го подтикна към опит за самоубийство. И ако това наистина е вярно, дали нещо конкретно го е разстроило или тя просто си въобразяваше. „Въобразяваш си, Анна. Това е несериозно.“ И все пак той бе споменал подобно нещо. Несъмнено го бе подвела, не бе успяла да му даде нещо, от което се е нуждаел и сега тя не разбира какво точно се е случило.

Легна един следобед и й се присъни сън. Съзнаваше, че често е имала подобни сънища в различни варианти. Сънува, че има две деца. Едното бе Джанет, която е закръглена и пращяща от здраве. Другото бе Томи, дребно бебе, което тя държи гладно. В гърдите й не е останала капка мляко, защото Джанет е изцедила всичко. Томи е слаб и немощен и се топи пред очите й от глад. Накрая той напълно се стопи и от него останаха само кости и бледа кожа, преди тя да успее да се събуди под натиска на силната тревога и усещането за вина и раздвоение. Вече будна, се запита защо ли й се е присънило това — как уморява Томи от глад. Освен това съзнаваше, че в други подобни сънища умиращият от глад можеше да е кой ли не — навярно някой, когото е подминала на улицата, чието лице продължава да я преследва. Нямаше обаче съмнение, че се чувства отговорна за това полупознато лице, иначе защо ще сънува, че не му е помогнала, на него или на нея?

След този сън отново се залови трескаво да изрязва нови пасажи и да ги окачва на стената.

Същата вечер, докато седеше на пода и слушаше джаз, обзета от отчаяние, защото не успяваше да схване общия смисъл в различните пасажи, я обзе ново усещане подобно халюцинация и тя видя една друга, непонятна досега картина на света. Усещането бе ужасно — някаква напълно различна от познатия й реален свят действителност, където никога не се бе озовавала. Там не съществуваше потиснатост, тъга, отчаяние и всичко се свеждаше до това, че думи като „радост“ или „щастие“ бяха лишени от смисъл. В тази халюцинация тя загуби представа за времето и не знаеше колко е продължила. Знаеше само, че е изпитала нещо, което не може да опише с думи, нещо извън обсега на думите, които могат да му предадат смисъл.

Тя обаче отново се изправи пред тетрадките и ръката й, стиснала автоматичната писалка (с прозрачната си повърхност писалката приличаше на водно конче), се поспря първо над една, после над друга тетрадка в очакване самото преживяване да й подскаже къде да го опише. Но четирите тетрадки с различните подразделения и раздели останаха неразгърнати на масата и Анна остави писалката.

После пробва с различна музика — малко джаз, откъси от Бах и Стравински — като си мислеше, че навярно музиката ще изрази онова преживяване, което словото е безсилно да предаде. Но й се стори, както често се случваше напоследък, че музиката сякаш я дразни, сякаш яростно напада вътрешния й слух, който отблъсква звуците подобно вражеска атака.

Каза си, Не знам защо ми е толкова трудно да призная, че в същността си думите често са безсилни и неточни. Ако наистина смятах, че могат да изразят истината, нямаше да си водя дневници, които да крия от другите — освен, разбира се, от Томи.

Същата тази нощ почти не мигна. Лежеше и прехвърляше в главата си мисли, тъй до болка познати, че се изпълваше с досада — мисли за политика, за необходимите действия в днешната епоха. Всичко това й се струваше безкрайно банално, защото, както обикновено, стигна до заключението, че каквото да предприеме, то няма да е продиктувано от някаква вяра, вяра в доброто и злото, а ще е просто един компромис с надеждата, че може да се окаже удачен и толкова. С подобна нагласа обаче тя много лесно можеше да стигне до решения, които да й костват живота или свободата.

Събуди се много рано и се озова насред кухнята, награбила вестникарски изрезки и кабарчета, тъй като стените на голямата стая бяха цели в изрезки или поне докъдето стигаше ръката й. Изведнъж се сепна и остави настрани новите изрезки и купищата вестници и списания. Тогава си помисли, Няма разумна причина да се стряскам, че започвам да изпълвам второ помещение, щом не се стъписах и покрих всички стени в голямата стая — или поне не дотолкова, че да спра.

И все пак се окуражи от намерението си да престане да окачва изрезки с информация, която трудно можеш да осмислиш. Застана насред голямата стая с мисълта да свали всичко от стените. Но усети, че не може да го стори. После отново започна да обикаля покрай стените, опитвайки се да свърже различни твърдения и поредици думи.

Беше се улисала, когато телефонът иззвъня. Беше приятелка на Моли. Един американски левичар се нуждаел от стая за няколко дни. Анна се пошегува, че щом е американец, навярно пише епически роман, ходи на психоаналитик и е в процес на развод с втората си жена и все пак накрая каза, че ще му даде стая. Американецът позвъни по-късно да каже, че ще мине към пет следобед. Анна се облече да го посрещне, като си даде сметка, че от няколко седмици не се бе обличала, освен за да отиде да купи нещо за ядене или кабарчета. Малко преди пет американецът отново позвъни да каже, че не може да дойде — трябвало да се срещне с литературния си агент. На Анна й направи силно впечатление внимателното уточнение за срещата с агента. Само няколко минути по-късно отново се обади приятелката на Моли да каже, че Милт (така се казвал американецът) щял да отиде на парти у тях и да попита дали и Анна не иска да отиде. Анна се подразни, но прикри раздразнението си, отказа поканата, облече си отново халата и седна на пода сред вестници.

Късно вечерта на вратата се позвъни. Анна отвори и видя американеца. Той се извини, че не й е телефонирал, а тя, че не е облечена.

Беше млад човек, наглед към трийсетте, с късо подстригана по младежки кестенява коса, лъскава като козина, със слабо, интелигентно лице и с очила — въплъщение на будния, компетентен, интелигентен американец. Познаваше този тип американци, можеше да го „назове“ и го намираше стотици пъти по-витален от английския му еквивалент, което за нея означаваше, че той живее в една безразсъдно предприемчива страна, все още неизследвана от Европа.

Изкачвайки се по стълбите, той започна да се извинява, че трябвало да се срещне с агента си. Тя обаче го засече, като попита добре ли е прекарал на партито. Той рязко се засмя и каза:

— Е, хванахте ме натясно.

— Просто можехте да ми кажете, че искате да отидете на парти.

Влязоха в кухнята, като се изучаваха взаимно с усмивка. Анна си помисли, Самотната жена при всяка среща с мъж, независимо какъв и на каква възраст, неизменно се пита поне за частица от секундата: дали пък това не е той? Именно затова се подразних, че ме излъга за партито. Колко досадно е всичко това, това непрестанно очакване на определени чувства.

Тя попита:

— Желаете ли да видите стаята?

Той бе подпрял ръка на облегалката на един жълто боядисан кухненски стол, тъй като бе доста пийнал на партито и отвърна: — Да.

Но не можа и да помръдне. Тя рече:

— Можете да разчитате на мен — аз съм трезва. Трябва обаче да кажа някои неща. Първо, знам, че не всички американци са богати, така че наемът е нисък. — Той се усмихна. — Второ, вие пишете големия епически американски роман и…

— Грешите, още не съм го почнал.

— Освен това посещавате психоаналитик, защото имате проблеми.

— Отново грешите. Отидох веднъж при един, но реших, че много повече мога да си помогна сам.

— Това е добре. Поне ще можем да разговаряме.

— Защо сте толкова предпазлива?

— Аз лично бих казала, че съм агресивна — отвърна Анна през смях. С учудване усети, че преспокойно можеше да му отвърне и с плач.

Той рече:

— Пристигнах в този безумен час само защото искам да преспя тук тази нощ. Бях отседнал в младежко общежитие, което не ми е най-любимото място. Позволих си да си донеса и куфара, но предвидливо го оставих на прага.

— Внесете го тогава — отвърна Анна.

Той слезе да вземе куфара си, а Анна отиде в голямата стая да потърси чаршафи за леглото му. Тя влезе там машинално, без да разсъждава, но когато го чу да притваря вратата зад нея, направо замръзна на място, като си представи как изглежда стаята отстрани. На пода струпани вестници и списания, стените покрити с изрезки, а леглото й неоправено. Обърна се с чаршафите и калъфките в ръце и промълви:

— Навярно ще можете сам да застелете леглото си…

Той вече стоеше насред стаята и се оглеждаше иззад проницателните лещи на очилата си. После седна на въртящия се стол до масата, където лежаха тетрадките й и разклати крака. Огледа я (тя се видя как изглежда отстрани в избелелия си червен халат, с прави черни кичури коса, увиснали около негримираното й лице), огледа и стените, пода, леглото. После възкликна с насмешливо стреснат глас: „Олеле-е-е!“, ала в очите му се долови безпокойство.

— Казаха ми, че сте левичар — заговори Анна извинително, изненадана, че инстинктивно изрече точно това като оправдание за вида на стаята.

— И то от класа, следвоенен.

— Очаквам сега да кажете: аз и другите трима социалисти в Америка ще направим…

— И другите четирима.

Той се приближи до стената безшумно, свали очилата си да огледа изрезките, при което се разкриха влажните му, късогледи очи, и отново възкликна: „Олеле-е-е!“

Сложи внимателно очилата си и рече:

— Някога познавах един човек, който беше първокласен кореспондент на вестник. Ако естествено проявявате интерес какъв ми е бил, ще ви кажа, че ми беше баща. Бе червен. После му се случи едно-друго — да, нещата могат и така да се представят — и оттогава вече три години не излиза от един неугледен апартамент в Ню Йорк с пуснати завеси и по цял ден чете вестници. Купищата стигат вече до тавана. На пода са останали непокрити, да речем, около два квадратни метра. А апартаментът бе доста просторен, преди да се задръсти с вестници.

— Моята мания е само от няколко седмици.

— Чувствам се длъжен да ви кажа, че започне ли веднъж, изцяло може да ви обсеби… казвам го просто като предупреждение, приятелко моя. Казва се Ханк между другото.

— Добре.

— Добър човек е. Много тъжно е някой да се промени така.

— За мое щастие имам дъщеря, която ще се върне от училище другия месец и дотогава отново ще съм нормална.

— Може да продължи да действа скрито — добави той, седна на въртящия се стол до масата и заклати дългите си крака.

Анна започна да мята завивки върху леглото.

— Заради мен ли го оправяте?

— А за кого друг?

— Неоправените легла са мой специалитет.

Той безшумно се приближи зад нея, докато тя се навеждаше над леглото. Тя го засече:

— Наситила съм се на студен, технично добър секс.

Той отново отиде до масата и отговори:

— Нали всички чувстваме същото. Къде ли изчезна онзи горещ, страстен секс, за който четем в книгите?

— Действа скрито.

— Освен това аз не съм дори и технично добър.

— А не си ли имал страстен секс? — попита Анна, давайки му да разбере позицията й.

Бе оправила леглото и сега се извърна. Усмихнаха се иронично един на друг.

— Аз обичам жена си.

Анна се изсмя.

— Да, и затова се развеждам с нея. Или пък тя се развежда с мен.

— Е, преди време един мъж ме обичаше… Искам да кажа, истински.

— И какво стана после?

— После ме заряза.

— Разбирам. Любовта е сложно нещо.

— А в секса няма топлина.

— Искаш да кажеш, че оттогава не си правила секс с никого ли?

— Не е съвсем така.

— Така и предполагах.

— Но това няма значение.

— След като изяснихме позициите си, може ли да си лягаме? Малко съм пийнал и ми се спи. А не мога да спя сам.

Думите „не мога да спя сам“ бяха изречени със студената неумолимост на човек в крайна нужда. Анна се стресна, опомни се и внимателно се взря в него. Той седеше усмихнат на масата — един мъж, който отчаяно се опитва да бъде във форма.

— Аз все още мога да спя сама — добави тя.

— В такъв случай от висотата на положението си можеш да проявиш великодушие.

— Звучи добре.

— Анна, нуждая се от това. Когато някой силно се нуждае от нещо, то му се дава.

Тя не отвърна.

— Няма да искам нищо от тебе, няма да поставям условия и ще си отида, когато кажеш.

— Така е, няма що — отвърна тя. Изведнъж се ядоса, цялата се разтрепери от гняв. — Никой от вас не иска нищо… а взема всичко само докато му е нужно.

— В такова време живеем — отвърна той.

Анна се засмя. Гневът я напусна. Изведнъж и той се засмя, високо и с облекчение.

— Къде прекара миналата нощ?

— При приятелката ти Бети.

— Тя не ми е приятелка. Тя е приятелка на моя приятелка.

— Прекарах три нощи при нея. Още на втората заяви, че ме обича и ще напусне мъжа си заради мен.

— Много прямо.

— Ти не би направила подобно нещо, нали?

— А защо не? Всяка жена би го направила, ако харесва един мъж.

— Но, Анна, нали разбираш…

— О, да, много добре разбирам.

И тогава Анна започна да плаче. Той се приближи, седна до нея, обгърна я е ръка.

— Смахнати неща стават — рече той. — Пътуваш по света… аз непрестанно пътувам, не ти ли казаха?… Отваряш нечия врата и зад нея откриваш някой да страда. Всеки път, като отворя нечия врата, срещам напълно съкрушен човек.

— Навярно сам си подбираш вратите.

— Дори така да е, изправял съм се пред невероятно много врати… Не плачи, Анна. Освен ако ти олеква, но ми се струва, че не е така.

Анна се отпусна на възглавниците и потъна в мълчание. Той седеше приведен близо до нея, с тъжен, интелигентен, изпълнен с решимост поглед и нервно разтриваше страните си.

— Какво те кара да мислиш, че още сутринта на втория ден няма да ти кажа: искам да останеш при мен.

Той предпазливо отговори:

— Ти си твърде интелигентна.

Анна, раздразнена от предпазливия тон, отговори:

— Така ще пише и на гроба ми: „Тук лежи Анна, която бе твърде интелигентна. Оставяше ги да я напускат.“

— Има и по-неразумен изход. Да ги задържаш, както някои, които бих могъл да спомена.

— Сигурно.

— Отивам да си сложа пижамата и се връщам.

Като остана сама, Анна си свали халата, поколеба се дали да облече нощница или пижама и избра нощницата, защото инстинктивно прецени, че той би предпочел пижамата — това бе сякаш жест на самоутвърждаване.

Той се върна в халат и с очилата си. Махна й с ръка, когато тя си легна. После се приближи до едната стена и започна да сваля изрезките.

— Една малка услуга — рече той, — която обаче е крайно наложителна.

Анна дочу шумоленето на хартията и падането на кабарчетата по пода. Лежеше, подпряла глава с ръце, и се вслушваше в звуците. Почувства се закриляна, оградена с грижи. И току повдигаше глава да види как напредва. Постепенно белите стени се показаха. Процедурата продължи дълго, повече от час.

Накрая той рече:

— Е, готово. Още една душа се връща към разума.

После с разперени ръце започна да събира купищата смачкани изрезки и струпа вестниците под масата.

— Какви са тези тетрадки? Нов роман ли е?

— Не. Макар че веднъж наистина написах роман.

— Чел съм го.

— Хареса ли ти?

— Не.

— Така ли? — попита развълнувано Анна. — Добре.

— Външно ефектен. Така бих се изразил, ако ме попитат.

— Сигурно ще те помоля още на втората сутрин да останеш. Отсега го усещам.

— Какво представляват тези старателно подвързани тетрадки? — Той започна да разгръща кориците.

— Не ги чети!

— А защо не? — попита той и се зачете.

— Само един човек ги е чел. И опита да се самоубие, но не успя и ослепя, а после стана точно такъв, какъвто не искаше да става, и затова искаше да свърши със себе си.

— Тъжна работа.

Анна вдигна глава и го погледна. По лицето му се бе разстлала преднамерено мъдра усмивка.

— Искаш да кажеш, че вината е изцяло твоя?

— Не точно.

— Аз не съм потенциален самоубиец. По-скоро бих казал, че съм канибал спрямо жените и изсмуквам жизнената енергия на другите, но самоубиец не съм.

— Не е необходимо да се хвалиш с такива неща.

Последва мълчание. Сетне той рече:

— Да, всъщност след като внимателно съм го обмислил, струва ми се, мога да го твърдя. И го правя. Не се хваля. Просто го заявявам. Самоопределям се. Поне се познавам. Това означава, че мога да се преборя със себе си. Вероятно би се изненадала колко хора съм срещал, които бавно се самоунищожават или изсмукват енергията на другите, но не го съзнават.

— Не, не бих се изненадала.

— Аз обаче го съзнавам, знам какво да правя и затова ще се преборя със себе си.

И Анна дочу как шумно затвори кориците на тетрадките. А после до нея достигна младият, весел, остър глас:

— Ти какво си се опитвала да правиш? Да сложиш истината в клетка ли? Правдата и всичко останало?

— Нещо подобно. Но беше безсмислено.

— Безсмислено е и да допускаш да те яде вина като лешояд, напълно безсмислено е.

Анна се засмя. А той затананика нещо като естрадна песничка:

Вината-лешояд

се храни с теб и мен.

Не се оставяй ти

вината да те победи…

Приближи се до грамофона, разгледа плочите й и пусна Брубек[1]. После рече:

— Отново у дома. Напуснах Щатите, защото изгарях за нови преживявания, но навсякъде ме преследва музиката, която оставих зад себе си. — Седнал насреща й (с очилата си приличаше на тържествен, оживен бухал), той подрусваше рамене и свиваше устни в такта на джаза. — Няма съмнение обаче — продължи той, — че това ти създава усещане за приемственост. Да, това е думата — да пътуваш от град на град на фона на една и съща музика и да откриваш смахнати като тебе зад всяка врата има определено усещане за приемственост.

— Аз съм само временно смахната.

— О, да, но познаваш състоянието. Това е достатъчно.

Той се приближи до леглото, съблече халата си, пъхна се под завивките по братски, съвсем приятелски и непринудено.

— Не ти ли е интересно да знаеш защо съм в такава лоша форма? — попита той след известно мълчание.

— Не.

— И все пак ще ти кажа. Не мога да спя с жени, които харесвам.

— Твърде банално е — каза Анна.

— О, да, съгласен съм. Банално, чак досадно.

— И доста тъжно за мен.

— За мен безспорно също е тъжно.

— Знаеш ли как се чувствам сега?

— Да, повярвай ми, Анна, знам и съжалявам. Аз не съм безчувствен ръб.

Последва мълчание. След малко той рече:

— Ти си мислиш, Ами аз как да се чувствам?

— Колкото и да е странно, така е.

— Искаш само да те изчукам ли? Това мога.

— Не искам това.

— Така и предполагах и си права.

— И все пак.

— А би ли искала да си на мое място? Жената, която най-много харесвам на света, е съпругата ми. За последен път съм я чукал по време на медения ни месец. След това завесата падна. След три години на нея й писна и каза: „Стига толкова.“ Можеш ли да я виниш? Мога ли аз да я виня? Ала тя ме харесва повече от когото и да било на света. Последните три вечери прекарах с Бети, приятелката на приятелката ти. Не я харесвам, харесвам само как си врътка задничето.

— О, престани!

— Искаш да кажеш, че си чувала подобни приказки ли?

— В общи линии, да.

— Така е, всички сме чували. Да ти обясня ли социологическите — да, точно това е думата — социологическите причини за това?

— Няма нужда, знам ги.

— Така си и мислех. Да, добре. Но аз ще го превъзмогна. Нали ти казах колко вярвам в силата на съзнанието. Така ще се изразя… с твое позволение. Силно вярвам в това, че можеш да осъзнаеш какво не е наред у теб, да го признаеш и да кажеш: ще го превъзмогна.

— Добре — отвърна Анна. — И аз вярвам в това.

— Анна, харесваш ми. Благодарен съм ти, че ме пусна при теб. Направо се смахвам, като спя сам. — После добави след кратка пауза: — Голям късмет е, че имаш дете.

— Така е. Затова аз съм с всичкия си, а ти си смахнат.

— Права си. Жена ми не иска дете. Поне не при тези обстоятелства. Казва ми: Милт, няма да родя дете от мъж, който ми бута само като се напие.

— Така ли се изразява? — запита Анна възмутено.

— Не, кукличке. Не, бейби. Казва ми: Няма да родя дете от мъж, който не ме обича.

— Колко елементарно! — възкликна Анна жлъчно.

— Не говори така, Анна. Ще си тръгна.

— Не намираш ли, че нещата изглеждат малко странни, когато един мъж пристига в жилището на една жена и заявява: Трябва да споделя с теб леглото, защото като спя сам, пропадам в бездна, ала не мога да те любя, защото ако го сторя, ще те намразя.

— Нима ти се вижда по-странно от някои други факти, които могат да се посочат?

— Не — отвърна Анна отрезвена. — Не, разбира се — и добави: — Благодаря ти, че свали тези щуротии от стените ми. Благодаря. Само след няколко дни напълно щеше да ми се развърти бурмата.

— Моля, моля. Вярно е, че често се издънвам, Анна, няма защо да ми го казваш, ала в едно наистина съм добър — знам точно какво да предприема веднага щом видя някого в беда.

Унесоха се.

На сутринта тя усети, че той е мъртвешки студен в обятията й. Един студен труп в ръцете й, сякаш бе прегърнала смъртта. Бавно го разтри, докато тялото му се стопли и той се събуди. Сега, вече стоплен, буден и признателен, той проникна в нея. Ала тя вече си бе създала защита към него и не можеше да преодолее напрежението си, не можеше да се отпусне.

— Не се ли убеди сама? — каза й той по-късно. — Така си и знаех. Не бях ли прав?

— Да, прав беше. Ала е трудно да устоиш на мъж със страхотна ерекция.

— И все пак трябваше да устоиш. Защото сега ще трябва да положим големи усилия, за да не се намразим.

— Но аз не те мразя.

Бяха много мили един с друг, в жестовете им имаше тъга, приятелство и усещане за близост, като че ли бяха женени от двайсетина години.

Той остана пет дни при нея, като нощем спеше в леглото й.

На шестия тя му заяви:

— Милт, искам да останеш при мен.

Каза го с пародиен тон, с гневен, самобичуващ пародиен тон. А той й отвърна с тъжна усмивка:

— Да, знам, че е време да тръгвам. Време е да потегля на път. Но защо, защо се налага?

— Защото аз искам да останеш при мен.

— Защо не можеш да приемеш нещата? Защо? — Очилата му проблеснаха гневно и той привидно се усмихна, ала лицето му бе пребледняло и по челото му лъсна пот. — Трябва да приемеш риска на краткотрайната връзка, трябва, не разбираш ли? Не разбираш ли, че би било много по-лошо, ако останем заедно? Знам, че си разстроена и имаш пълно право, но ако не поемеш риска и не видиш същността на връзката…

— Ти също можеш да поемеш риска — отбеляза Анна.

— Не. Защото ти си по-силна, по-добра, ти си в състояние да го сториш.

— Ще срещнеш и друга добра жена в следващия град.

— Ако имам късмет.

— Надявам се да имаш.

— Да, вярвам, че наистина се надяваш. Вярвам ти. И ти благодаря… Анна, аз ще се преборя със себе си. Имаш пълно основание да смяташ, че няма да мога. Но аз ще успея, знам, че ще успея.

— На добър час тогава — отвърна усмихнато Анна.

Преди той да тръгне, двамата постояха в кухнята, като едва сдържаха сълзите си и им беше трудно да се разделят.

— Нали няма да се предаваш, Анна?

— А защо е нужно да съм силна?

— Би било жалко.

— Освен това би могъл да се отбиеш отново за една-две нощи.

— Добре. Нормално е да мислиш така.

— Следващия път обаче ще съм ангажирана. На първо място, ще започна нова работа.

— Почакай, не ми казвай каква. Нека отгатна. Със социална помощ ли ще се занимаваш? Ще станеш… остави ме да позная сам… социален работник, консултант по психологически проблеми, учителка или нещо подобно.

— Нещо подобно.

— Всички стигаме до такъв момент.

— Теб обаче епическият роман ще те спаси от подобна служба.

— Не са добри тези думи, Анна, не са добри.

— Аз не се чувствам добра. Иде ми да крещя, да пищя и да чупя всичко наред.

— Както ти казах, това е тъмната страна на съвремието ни. Въпреки че никой не говори за това, щом отвориш някоя врата, веднага те посреща остър, отчаян, макар и недоловим вик.

— Благодаря ти все пак, че ме измъкна от… от това, в което бях затънала.

— Моля.

Целунаха се. Той се спусна пъргаво по стълбите с куфар в ръка, а долу на площадката се обърна и каза:

— Можеше да кажеш: „Ще пиша.“

— Но ние няма да си пишем.

— Така е, но нека се придържаме към етикета, поне към етикета на…

И изчезна от погледа й с едно помахване.

Когато Джанет се върна, Анна търсеше друг, по-малък апартамент, както и работа.

Моли бе позвънила на Анна да й съобщи, че се омъжва. Двете жени се събраха в кухнята на Моли, където домакинята приготвяше салата и омлети за двете.

— Кой е той?

— Не го познаваш. Той е това, което по-рано наричахме прогресивен бизнесмен. Нали си представяш, бедно еврейче от Ист Енд, което забогатява и успокоява съвестта си, като дава пари на Комунистическата партия. Сега те просто даряват пари за хуманни каузи.

— О, значи има пари!

— И то в излишък. А също и къща в Хампстед — Моли се извърна с гръб към приятелката си, докато Анна смилаше думите й.

— И какво ще правиш с твоята къща?

— Не се ли сещаш? — обърна се Моли с познатите иронични нотки в гласа. Усмивката й бе дяволита и сърдечна.

— Нима ще оставиш къщата на Марион и Томи?

— А какво друго да сторя? Не си ли ги виждала двамата?

— Не, нито пък Ричард.

— Е, Томи твърдо е решил да тръгне по стъпките на Ричард. Вече е заел мястото си и започва да поема нещата в свои ръце, а Ричард постепенно се отдръпва и накрая съвсем ще се оттегли и ще се задоми с Джийн.

— Искаш да кажеш, че е напълно щастлив и доволен, така ли?

— Е, онзи ден го срещнах с една хубавелка на улицата, но да не избързваме със заключенията.

— Права си, така е.

— Томи е категоричен, че няма да стане реакционер и ретрограден като Ричард. Твърди, че светът ще се промени с усилията на прогресивния едър бизнес и натиска срещу правителството и министерствата.

— Е, той поне е в съзвучие с днешното време.

— Не започвай пак, Анна.

— А как е Марион?

— Купила е магазин за дрехи в Найтсбридж. Възнамерява да продава качествени дрехи… нали разбираш, качествени е съвсем различно от елегантни дрехи. Вече е заобиколена от шумна тайфа педалчета, които я експлоатират, но тя ги обожава, кикоти се, попийва си малко повечко и ги намира за много забавни.

Ръцете на Моли лежаха в скута й, допрени една до друга и злобничко подсказваха, че коментарът е излишен.

— Ами добре.

— А как е твоят американец?

— Е, изкарах една авантюра с него.

— Това не е от най-разумните ти постъпки, бих казала.

Анна се засмя.

— Какво ти е смешно?

— Женитбата ти за мъж с къща в Хампстед твърде много ще те отдалечи от емоционалната лудница.

— Да, слава богу.

— Започвам работа на едно място.

— Нима няма да пишеш?

— Да.

Моли се обърна, сложи омлетите в чинии и напълни с хляб плетената панерка. Упорито не казваше и дума.

— Помниш ли д-р Норт? — попита Анна.

— Разбира се.

— Той учредява нещо като център за брачна консултация, полудържавен-получастен. Твърди, че три четвърти от хората, които го посещават заради какви ли не болки и страдания, всъщност имат проблеми с брака. Или с безбрачието.

— И ти ще им даваш разумни съвети.

— Нещо такова. Освен това ще вляза в Лейбъристката партия и два пъти седмично вечер ще се занимавам с криминалнопроявени деца.

— Значи и двете ще се интегрираме в британската действителност.

— Аз внимателно избягвах подобен тон.

— Права си… просто остава единствено идеята ти за социална дейност чрез брачни консултации.

— Много ме бива да давам съвети за чужди бракове.

— Да, бива те. Току-виж, някой ден се озова на стола срещу теб.

— Съмнявам се.

— Аз също. Няма нищо по-хубаво от това да си напълно наясно какво си си постлал. — Моли се ядоса на себе си и ръцете й нервно потрепнаха. Направи гримаса и каза: — Ти ми влияеш зле, Анна. Преди да дойдеш, напълно бях приела положението. Всъщност мисля, че много добре ще се разбираме.

— Няма причина да не се разбирате — отвърна Анна. Последва неловко мълчание.

— Невероятно, нали, Анна?

— Наистина е невероятно.

След малко Анна каза, че трябва да се прибира при Джанет, която навярно вече се е върнала след киното с приятел.

Двете жени се целунаха и се разделиха.

[1] Дейв Брубек — американски джазов изпълнител и композитор, особено популярен през 50-те години на XX в. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.